217 331 



cyklus, medens Jørgensen snarere kan siges at betragte dem som Sideskud, der 

 falder udenfor Livscyklen. Efter mit personlige Skon taler meget til Fordel for 

 Jørgensen's Opfattelse, og jeg er, som han, mest tilbøjelig til at betragte „Sæson- 

 formerne" som golde Blomster — for at bruge et Billede fra de højere Planter — , 

 der ikke propagerer Arten. 



Foruden disse Former findes endnu en Form i vore Farvande, og det er en 

 rigtig Sæsonform; de om Vinteren optrædende Individer af C. Iripos har nemlig be- 

 tydeligt længere Horn end Typen, saaledes at de faar et ret afvigende Udseende. 

 Imidlertid gaar denne f. hiemale (Paulsen 1907), hvad f. Eks. Apstein (1910) nai- 

 vist, ganske jævnt over i Typen, saaledes at der næppe er nogen Tvivl mulig om 

 dens Sammenhøren med denne. 



Sammenfatter vi det her fremførte, faar vi (efter Lohmann 1908) følgende Ud- 

 viklingsgang for C. tripos v. subsalsum i Beltsøen : Om Vinteren og Foraaret findes 

 kun ringe Mængde af Individer, og det er for en stor Del den langhornede Form 

 (f. hiemale) ; i Sommerens Løb tiltager Mængden af Individer, samtidig med at den 

 langhornede Form forsvinder, og naar i August— September sit Maximum. I August 

 begynder de korthornede „Sæsonformer" at vise sig og tiltager nu i Mængde, me- 

 dens Artens absolute Mængde langsomt aftager; talrigst er „forma lata". Allerede 

 ved Septembers Udgang har de korthornede Former naaet deres Maximum — deres 

 Blomstringsperiode er saaledes meget kort — og begynder at aftage i Mængde, hvor- 

 efter den langhornede Form viser sig for i December — Marts at naa at blive lige 

 saa talrig som eller talrigere end Typen; den spiller saaledes en langt større 

 Bolle end de korthornede Former, som Lohmann iøvrigt træffende kalder „Neben- 

 formen". 



Da mine egne Undersøgelser ikke har sirakt sig til disse Former, kan jeg des- 

 værre intet sige om, hvilken Betydning de har i vore forskellige Farvande; men 

 det er jo sandsynligst, at de i alt Fald indenfor Skagen vil forholde sig paa samme 

 Maade som den, Lohmann's og Apstein's Undersøgelser har klarlagt for os for Belt- 

 søens Vedkommende. Vi maa nøjes med dette og iøvrigt holde os til Arten som 

 Helhed. 



Den findes egentlig talt hele Aaret rundt i vore Farvandes Plankton, naar 

 undlages Østersøen (ved Bødvig) og Limfjorden; men den har overalt en meget 

 tydelig Aarskurve. 



I Limfjorden findes den, ligesom de andre Cera/ium-Arter, kun den sidste 

 Halvdel af Aaret. Ceratierne mangler saa at sige aldeles fra Januar til og med 

 Juni og spiller ikke i Limfjorden den store Rolle som i vore øvrige Farvande. 

 Hvert Efteraar har C. tripos et gærne svagt og kortvarigt Maximum; talrigst var 

 den i 1897 (Petersen 1898), dernæst i 1900, og mindst hyppig i 1898 og 1899; 

 Tidspunktet for Maximum varierer mellem Slutningen af Juli og Begyndelsen af 

 December. 



Det andet Farvand, hvori C. tripos har temmelig ringe Betydning, er Øster- 

 søen (ved Bødvig). Apstein (1902) har vist, hvorledes Ceratierne dor i Mængde, 



