30 



FINKARTA.DE FOGLAR. 



torde han förekomma så långt opp. Löwenhjelm fann honom ej 

 vid Lycksele, som väl plägar räknas till Lappland, men dock har 

 betydlig sädesodling och samma natur och climat som det egent- 

 liga Norrland. Dock uppgifves han af W. v. Wright (i Jäg. Förb. 

 Tidskr. I, 293.), såsom allmän år 1832 vid Mauno i Torne lapp- 

 mark (68i° N. lat.) och af Nilsson såsom sedd i Norrige un- 

 gefär lika nordligt. Möjligtvis kan man förklara denna olikhet i 

 uppgifter derigenom, att fogeln så långt norrut, enligt Wrights 

 uppgift, är flyttfogel, och att han endast ditkommer under vissa 

 perioder, såsom då vintern under flera års tid varit mindre sträng? 

 Till och med vid Stockholm måste han till en del vara flyttfogel, 

 emedan exemplarens antal uppenbart är vida mindre om vintern än 

 om sommaren. Hvad som än mera bekräftar denna åsigt är. att 

 på Gottland, hvarest denne fogel för öfrigt icke finnes, hafva ett 

 par exemplar blifvit sedda under vintern. — I Europas sydligaste 

 länder skall denne arten vara sällsynt och inom Afrika finner jag 

 honom blott antecknad i Egypten. Deremot förekommer han genom 

 hela Asien, åtminstone inom den tempererade zonen, ända ut på 

 Japan och i södra China, samt märkvärdigt nog äfven på Java. 

 Riksmuseum i Stockholm äger exemplar från alla dessa ställen, 

 som äro fullkomligt lika med de svenska, hvilket visar att denne 

 ej är så fallen för att variera efter olika trakter, som den förre. 

 Enligt en uppgift af Schlegel (i Krit. Ubers.) skulle han i förra 

 århundradet ha blifvit införd till Java, från Japan. 



Trädsparfvens sång är föga bättre än Gråsparfvens, och består 

 blott af ett sträft qvitter, som låter ungefär såsom: Kipp kipp 

 kjäpp! Men ofta plägar en hel flock, isynnerhet under småregn 

 eller mulet väder, samla sig tätt i en buske eller häck och med 

 denna sång uppstämma en concert, som väl ej hörer till de 

 mest välljudande, men dock är ganska munter. En dylik säll- 



skaps-sång får man någon gång höra äfven af Hussparfven, ehuru 

 mindre liflig. 



Synon. Fringilla montana Linn. — Nilss. Fn. 518. — Bonap. 

 Consp. 508. 



4. SPARFSLÄGTET (Emberiza). ( 



Näbben kägellik; öfverkäken något smalare än der undre, med 

 en stor, hoptryckt långsknöl i gomhvalfvet och tydlig inskärning 

 vid spetsens sidor. 



Näsborrarne äro större (^understundom ej fjäderbetäckte), of- 

 van halftäckte af en hvälfd, läderartad hud. Gomhvalfvet är ej, 

 såsom hos alla de föregående, bredt och jämnt hvälfdt, med 3 ellö,r 

 5 lina upphöjda långs-linier, utan det är smalt med 3 stora, tätt 

 liggande långs kölar, af hvilka den mellersta bildar den stora knö- 

 len. Bakom denna ligger en djup tvärintryckning. 



a) Öfverkäken har ofullständiga, inböjda sidokanter och 

 ganska hög, framtill tvär gomknöl. Underkäkens vinkel räcker 

 långt framom näsborrarna. Bakklon är medelmåttig och krökt. 

 Vingen medelmåttig (armpennorna räcka något öfver f af ving- 

 längden). De hithörande flytta ej bort, såsom de öfrige arterne 

 af slägtet, utan qvarstanna i eller nära omkring hembygden öfver 

 vintern. 



17. Kornlärkan eller Kornsparfven (E. miliaria) Pl. VI. fig. 

 3. _ g^ fläckig, stjerten utan hvitt. Näbben tjock med ganska 

 hög gomknöl. — Denne arten är störst i slägtet. Isynnerhet är han 

 mera tjock i kroppen än de öfrige. Vinglängd 97 mm. Hanne 

 och hona äro lika till färgen. — Inom Skandinavien finnes Korn- 

 lärkan blott i Danmark samt i Skåne och Halland. Till Bohuslän 



