SLÄÖTET EMBERIZA. 



31 



kommer hon blott sällan ; ett exemplar skjutet af W. v. Wright på 

 Oroust d. 6 Juni 1837, finnes på Riksmuseum. Föröfrigt träffas 

 hon i hela det sydligare Europa, i norra Afrika och en stor del 

 af Asien. Hon undviker skogstrakterna och uppehåller sig endast 

 på odlade slätter der ymnig tillgång finnes på föda, som om vin- 

 tern består af frön, och om sommaren till en god del af insekter. 

 — Hon är tung och trög, bygger på marken uti åkrar och ängar-, 

 flyger ej långt och flyttar ej från hemorten. Blott under kalla 

 vintrar med djup snö ser man dem samlas intill gårdarna. Äfven 

 på marken rör hon sig mindre lätt, ömsom springande och hoppande. 

 Sången, som består af en kort, men rask strophe, höres lika väl 

 om vintern som om sommaren och ofta under flygten. 



Synon. Emb. miliaria Linn. S. N. XII; — Miss. Fn. I. 449. 

 — - Genus Spinus Möhr. Gray Catal. of Gen. 1352. — Cyn~ 

 chramus Bonap. Consp. 463. — Crithophaga Cabanis Mus. 

 Hein. 127. 



18. Gulsparfven (Emberiza citrinella) Pl. VI fig. 4, gam- 

 mal hanne; — fläckig, ofvan mörk, med rödbrun bakrygg; un- 

 der gul. Vinglängden 85 till 92 mm. Tärs. 21. De två yttre 

 stjertpennorna på hvardera sidan hafva en stor, hvit, spetsad fläck 

 i ändan på inre fanet. De äldre hannarnes hufvud och strupe 

 äro om vintern gula med mörka fjäderkanter, men om sommarn, 

 efter brämfällningen mera rent gula, liksom undersidan. Ho- 

 nans hufvud är gröngrått, fläckigt. Ungarna äro mera gråaktiga 

 och fläckiga än de äldre. 



Gulsparfven är åter en af de foglar, som gerna vistas vid 

 menniskoboningar, för att der dela födan med oss, samt med möss 

 och gråsparfvar *, men han uppehåller sig der blott om vintern. 

 Så snart den blidare årstiden inträffar, hos oss i April, något 



förr eller sednare, lemiiar han de bebygda platserna och sprider 

 sig uti skogar och lundar, eller på sådana åkerfält som äro om- 

 gifna af buskmark eller skog. De egentliga slätterna tyckes ej 

 vara honom behagliga, äfven der åkrarna omgifvas af häckar, 

 såsom omkring Lund. Ehuru Gulsparfvarna om vintern ofta utgöra 

 största antalet af de sparfvar som synas omkring husen och inuti 

 städerna, så pläga de dock ej tillbringa natten derstädes, utan, ifall 

 en småskog finnes i grannskapet, äfven på en half mils afstånd, 

 eller kanhända längre, så draga de dit i skymningen. De hålla 

 sig då helst till vissa ställen, der täta buskar finnas, uti hvilka 

 samma foglar, i stort antal pläga sätta sig hvarje afton. De äro 

 således väl bekanta med stället och flyga direkte in uti den buske 

 i hvilken de ämna tillbringa natten. I Skåne välja de helst små, 

 tätt stående bokebuskar, på hvilka de torra löfven pläga qvarsitta 

 hela vintern och lemna skydd. Det är i sanning ganska öfver- 

 raskande för den dervid ovande, som råkar befinna sig på ett 

 sådant ställe, hvarest förut intet lefvande förspordes, att på en 

 gång, straxt efter solens nedgång fmna sig omgifven af hundrade- 

 tals små foglar, som komma qvittrande, något strödda, men tätt 

 efter hvarandra, och försvinna i buskarna, der de förblifva tysta 

 och orörliga. I gryningen försumma de ej att återvända dit, der 

 de blifvit vande att finna föda. De flyga lätt och starkt, så att en 

 väg af en half svensk mil ej tyckes böra upptaga mera än 6 till 

 8 minuter; de förlora således ej mycken tid på sin lilla utfart. 



Gulsparfven bebor större delen af Skandinavien. Nordligast 

 träffas han utrned Torne-elf, hvilken han följer ända till landets 

 höjning, omkring 67 f° N. lat. Så långt finnes han reguliert; men 

 ofvanför denna landthöjning, till Muonioniska. Karesuando o. s. v. 

 kommer han mera sällan. Utmed de öfriga Norrländska elfvarna 

 går han likaledes till eller inom lappmarksgränsen. I Norrige 



