SLÄGTET EMBERIZA. 



35 



och snår, vistas nästan blott på eller nära marken och bygger of- 

 tast vid vatten. Om hösten, då han redan anlagt vinterdrägten, 

 flyttar han mot söder och träffas då allmän, t. ex. på skånska slät- 

 ten, men öfvervintrar ej der. 1 April drager han åter mot nor- 

 den. Han bor vidare om sommaren i hela mellersta och östra 

 Europa samt i Siberien. Om. vintern stanna några få qvar i Tysk- 

 land och Frankrike; men de fleste öfvervintra i södra Europa t. ex. 

 på Sicilien. Blott få tyckas komina^ öf ver till Afrika, och särskilt 

 är han knappt sedd i Egypten. 



Synon. Emberiza schoeniclus Linn. — Nilss. Fm 462. — Gen. 

 Cynchramus Boie (nec. Moehr.); — Schoenicola arundinacea 

 Bonap. Consp. 463. 



c) Arter med lång bakklo. 

 Baktåns klo är längre än sjelfva tån och blott svagt böjd. 

 Vingarne äro långa, så att första armpennan knappt räcker till 2 / 3 

 af hela vinglängden. Näbbens gomknöl låg, såsom hos de näst- 

 föregående. Näsborrarne tätt fjäderbeklädde. — Desse arterne 

 tillhöra högsta norden samt fjäldtrakterna och finnas rundtomkring 

 hela kalla zonen. De lefva blott på marken, der de springa så- 

 som Lärkor. (SL Plectrophanes). 



22. Lappsparfven (Emb. lapponica) Pl. VII fig. 3, 4; — 

 ofvan fläckig med brunröd halsrygg; alla vingpennorna svartaktiga. 

 Vinglängd: d 90, 9 85 mm. — Ganska nära lik de nyss förut be- 

 skrifna arterna, och isynnerhet Emb. rnstica, skiljer sig Lappsparf- 

 ven genom sina långa vingar och sin längre, rätare bakklo. Äf 

 ven näbben är bildad såsom på de flesta af förra afdelningens 

 arter: rätlinig med låg gomknöl och kort hakvinkel. Buken är 

 hvit, vid sidorna s vartaktigt fläckig och stjerteu är tecknad såsom 



på förra afdelningens arter: svartaktig, de två yttre pennorna med 

 stor hvit fläck i spetsen. I sommardrägten har hannen svart huf- 

 vud och strupe, med hvita ögonbryn, som bakom ögat äro för- 

 längda och breda. Honan har hvit strupe och svartfläckigt huf- 

 vud. — I vinterdrägten är hufvudet gulgrått, fläckigt; strnpen är 

 hvitaktig, men hos hannen fördoldt svart. — Lappsparfven bebor 

 om sommaren de högre trakterna af Lappland, i vide-regionen, 

 ofvanför björkskogen ända opp i Finmarken; men finnes hvarken 

 i den ännu högre snö-regionen, eller längre nedåt landet. Vidare 

 förekommer han genom hela norra Asien och Nordamerika samt i 

 Grönland; men ej på Spetsbergen och' knappt på Island. Han 

 lefver och bygger på marken; hannen sjunger vackert och flitigt, 

 ofta under flygten, såsom en Lärka eller Anthus; sången säges 

 likna Hämplingens. Tämligen tidigt på hösten flyttar han ut och 

 tyckes dervid ej uppehålla sig förr än i mellersta Europa; åtmin- 

 stone ser man honom då ej i det sydligare Sverige. Öfver vintern 

 säges en del stanna i Italien, men ända ned till Sicilien och norra 

 Africa tyckas de ej komma. 



Synon. Fringilla lapponica Linn. — Emberiza lapp. Qvensel 

 Sv. Zool. 1; — Nilss. Fn. 472; — Fring. calcarata Pall. — Emb. 

 calc. Temm. Man. — Genus Centrophanes Kaup. — Bonap. 

 Consp. 462. Ytterligare om denna art; jämf. Löwenhjelm i Vet. 

 Ac. Öfv. 1858. 



23. Sjvösparfven (Emb. nivalis) Pl. VII, fig. 5, 6, 7; — De 

 flesta armpennorna hvita, (utåt något svarta). — Äfven de flesta 

 täckfjädrarna äro, åtminstone utåt, hvita och hela fogeln synes till 

 största delen hvit. De tre yttre stjärtpennorna äro hvita med svart 

 spets. Kroppens undersida hvit. ■ — Hannen har om sommarn rent 

 hvitt hufvud och svart rygg. — Hos honan äro hufvud och bröst 



