36 



FINKARTADE F0GLAR. 



gråaktiga och ryggen svartgrå. — I vinterdrägten är ryggen fläckig 

 och hufvud och bröst mer eller mindre öfverdragne af grågult. — 

 Ungen i sin första drägt är mera grå: ofvan gulgrå; hufvud och 

 rygg svagt mörkfläckiga; under smutsigt hvit mecl mörkare grå- 

 aktigt bröst. Ving och stjertpennor såsom hos de äldre. — Denna 

 färgfördelning, med så mycket hvitt, är egen för Snösparfven 5 men 

 äfven näbbformen är så. Näbben är liten, med låg gomknöl och 

 smalare, något böjd öfverkäk, liksom hos Säfsparfven; men med 

 långt framdragen hakvinkel, såsom på slägtets första afdelning. 

 Vinglängd: gammal d 108; 9 100 mm. Tärs 21. 



Snösparfven är, jemte den förut, sid. 23, omtalade grönländ- 

 ska Gråsiskan och den ostsiberiska Fringilla arctoa, den nordli- 

 gaste af alla tättingar. På Spetsbergen, der han ymnigt förekommer, 

 är han den ende arten af denna ordning och rundt omkring is- 

 hafvets kuster bebor han både gamla continenten, Amerika och 

 Grönland så långt norrut som land linnes. Island, Färöarna och 

 norra Skottlands berg äro bland hans sydligaste sommartillhåll. I 

 Skandinavien tyckes han hålla sig utmed kusten blott på dess 

 nordligaste del ? vid Nordcap och i ostfinnmarken, der all skogs- 

 vegetation upphört:, men i vida större antal bebor han fjälden ? 

 inom snöregionen, ofvanför Lappsparfvens hemvist. I dessa ödsliga 

 trakter finnas visserligen små, rätt vackra fjäldblommor, här och 

 der spridda bland de glesa lafvarna på marken, men ingen grön 

 växtmatta betäcker gruset der det är naket för snö och inga bu- 

 skar eller träd gifva omvexling åt slätten, Snösparfven är der ett 

 ansenligt och väl märkbart föremål, och han tager sig rätt väl 

 ut då han ses springa långs marken eller utbreda sina hvita vin- 

 gar till flykt. Under hela den korta sommarn finnas der polar af 

 öppet snövatten, hvilka, märkvärdigt nog, innehålla mygglarver i 

 ymnighet, mest af slägtet Chironomus. Dessa larver krypa opp på 



vattenpölarnas bräddar för att der undergå sin förvandling och utgöra 

 då den förnämsta sommarfödan åt denna och några få andra foglar 

 som der förekomma. Från dessa föga uppvärmda sommartillhåll 

 utflyttar Snösparfven i stora skaror i September, då vattnet till- 

 fryser. Insekterna upphöra nu att finnas hvarföre foglarna lefva 

 af frö, bär o. d. De uppehålla sig först i den närmaste omgif- 

 ningen och draga sednare på hösten längre åt söder, men flyga 

 öfver skogstrakterna, och uppehålla sig blott på slätterna, som då 

 hafva någon likhet med deras hemvist. Jag känner ej huruvida 

 några qvarblifva i vår högsta nord, men Hollböll påstår att några 

 få öfvervintra i sjelfva Nord-Grönland, norr om 69° N. lat. På 

 Island öfvervintra de allmänt. Det är ej sannolikt att någon enda 

 skulle qvarblifva på spetsbergen, der vinternatten utgör 4 månader 

 eller mera. De som hos oss flytta åt söder tyckas hvarken länge 

 eller i stort antal uppehålla sig på mellersta Sveriges slätter, t. ex. 

 i Östergöthland, der flockar dock understundom ses om vintern; 

 men i stor mängd draga de omkring på skånska slätten under 

 hela vintern, dock ymnigast kring jul och nyårstid, då snösparfs- 

 f lockarna utgöra verkliga prydnader och gifva lif åt denna slätt- 

 bygd. Största mängden göra derefter ett besök på några veckor i 

 Tyskland och Frankrike; men att en och annan förirrat sig ända 

 ned till Italien eller norra Grekland hörer till sällsyntheterna. Märk- 

 värdigt är att de tyckas undvika vissa trakter, som eljest skulle 

 synas vara dem väl passande, t. ex. de stora slätterna i Mark i 

 Tyskland (Brandenburg), hvärest de ganska sällan träffas, ehuru 

 denna trakt ligger rätt söder om södra Sverige (jfr Naumannia 1855; 

 223). Mot vinterns slut draga de åter mot norr och redan i April 

 återkomma de allmänt till Lappmarken, t. ex. Karesuando, innan 

 våren ännu börjat der. Ehuru Snösparfven flyttat långt åt söder 

 har han således ej träffat något varmt climat utan lefvat i en 



