SLAGTET ANTHUS. 



39 



är alltid utåt hvit; inåt, mot roten, snedt svartaktig- den andra i 

 spetsen hvit. — Desse foglar lefva blott af insekter. De bygga 

 öppna bo på marken. Haimarne hafva en kort, föga klangfull 

 sång, som de ofta låta höra under det de flyga, på ett eget sätt 

 sväfvande med utspända vingar, nästan som Lärkorna, med hvilka 

 de hafva nära likhet i färgen. 



24. Skärpiplärkan (Anthus obscurus) PI. IX fig. 1 ; — of- 

 van mörkgrå, under orent hvit med större, obegränsade, mörkgrå 

 (ej svarta) fläckar på bröstet. Yttersta stjertpennan till mindre än 

 halfparten smutsigt hvitaktig. Intet svart streck från underkäken 

 utmed strupen. Bakklon är oftast lång, men böjd. Näbben är, 

 framom näsborrarna, föga tjockare än tarsen. Näbb och fötter 

 mörkt färgade. Vinglängd 80 till 88 millimeter. — De äldre han- 

 narne hafva, i sommardrägten, strupen och hufvudets sidor öfver- 

 dragne af en blek, rödgrå färg. 



Denna Piplärka bebor hos oss blott kala, klippiga eller ste- 

 niga stränder vid Östersjön så väj som vid Kattegat samt långs 

 utmed Norrige, ända upp i Finmarken, och är allmän vid Nord- 

 cap. Uti Skåne förekommer hon på klippstränderna vid Kullen, 

 samt pa ett och annat ställe vid Östra Kusten. Äfven vid Venerns 

 kuster har hon blifvit funnen. — Föröfrigt är hon känd på Bri- 

 tannien och Färöarne, der hon är allmän. — De flesta flytta bort 

 öfver vintern, men tyckas knappt gå längre söderut än till kusterna 

 kring Nordsjön. Många qvarstanna dock; åtminstone i Bohuslän 

 (enl. Wright) och gifva med sitt vanliga korta, fint h visslande läte 

 tillkänna, att äfven något lif finnes på de oftast fula, ödsliga strän- 

 der som de bebo. 



Synon. Alauda obscura Penn. — Lath. — Anthus obsc. Keys. 



& Bias. n:o 166. — Bonap. Consp. 247. — Anthus rupestris Nilss. 

 Orn. Sv. - et Skancl. Fn. 390. 



Såsom en förändring af denna arten, genom inflytandet af ett 

 torrare och mildare climat, torde man rättast böra betrakta An- 

 thus aqvaticus Bechst., som bebor klippiga berg i mellersta och 

 södra Europa, äfven inuti landet, och som flyttar ned till Medel- 

 hafskusten. Han skiljer sig från vår fogel genom sin ofvan renare 

 grå färg, utan inblanning af grönaktigt; genom mindre, blekare, 

 eller, hos gamla hannar, nästan inga fläckar på bröstet, och genom 

 renare hvitaktig färg på yttre delen af yttre stjertpennan. — Den- 

 na del är nämligen på den nordiska fogeln mera blekt gråbrun 

 än hvit. Emellertid äro exemplaren af A. obscurus från Norrige 

 något större än de sydsvenska och dessa sednare närma sig både 

 till färg och storlek till A. aqvaticus i mellersta Europa» (Se Lil- 

 jeborg, Vet. A. Handl. 1850, 317). — Uti Nordamerika förekommer 

 en ännu något mera skild form: A. ludovicianus (Gm.) Bonap. 



25. Ängpiplärkan (Anthus praten sis) Pl. VIII, fig. 7; — 

 fläckarna ofvan och undertill rent svarta; på bröstet små, be- 

 gränsade. Näbben framom näsborrarna ej tjockare än tarsen. 

 De fyra första vingpennorna ungefär lika långa. Bakklon vanligt- 

 vis längre än tån och föga böjd. Strupen hvit eller otydligt gul- 

 aktig, med en svart fläcklinea på hvardera sidan, från, under- 

 käken. Vinglängd: c? omkring 80 mm; 9 75. — Hanne och hona 

 är alldeles lika till färgen. Äfven ungarna skilja sig ej märkbart. 

 Den nya höstdrägten har en svagt grönaktig skiftning, som sak- 

 nas i sommardrägten. 



Om sommaren bebor denne fogeln mest de nordliga trakterna. 

 Han är allmän i hela Finnmarken och i Lappland ända opp, så långt 



