50 



TRASTART ADE FOGLAR, 



äro smala, pillika; på bröstet rundade, på buken mindre. Vingen 

 undertill hvit. Stjerten brungrå; de två eller tre yttre stjertpen- 

 norna i spetsen, inåt, med hvit fläck eller kant. Vinglängd om- 

 kring 150 mm. — Ungarna hafva på ryggfjädrarne gulaktiga små 

 fläckar med en s vartaktig fläck i spetsen. 



Denne, den störste af våra Trastar, tillhör egentligen Europa, 

 der han mot norr finnes ungefär till gränsen af Lappmarkerna; i 

 Vesterbotten, vid Lycksele och vid Throndhjem. fJag har dock 

 sjelf, i Augusti 1838, sett ett troligen förfluget exemplar vid Alten, 

 70° Lat.) Han är ingenstädes talrik, men finnes genom hela lan- 

 det och häckar äfven i Skåne; likaså i hela mellersta Europa, 

 från Irland till norra Ryssland och Caucasus, samt på högre bergs- 

 trakter i södra Europa. I norra Asien är han ej funnen och i 

 central Asien (Himalaja, Nepal) ersattes han af en högst när- 

 slägtad art, som väl skulle kunna anses för en blott varietet. — 

 Liksom Snöskatan är Dubbeltrasten ej egentlig flyttfogel, men drar 

 sig dock om vintern något söderut. Han finnes qvar öfver vintern 

 på samma trakter som anfördes vid förra arten, förekommer då 

 något allmännare än om sommarn i sydligare orter, och har blif- 

 vit träffad ända ned i Egypten. — Han lefver mest enslig af våra 

 Trastar; är ofredlig och afundsam, och ses vanligen bortjaga kam- 

 raterna så väl som andra foglar från det rönnträd der han slagit 

 sig ned, äfven sedan han ej längre orkar äta af bären. Hans sång 

 har någon likhet med den nästföljandes men höres mera sällan 

 och består blott af korta, afbrutna slag. Det är denne som isyn- 

 nerhet gerna äter mistel-bär och utplanterar dem, hvaraf han äfven 

 kallas Misteltrast. 



Synon. Turdus viscivorus Linn. — Miss. Fn. I, 245. — Bonap. 

 Consp. 269. — Typ för si. Turdus. — Om denne och alla våra 

 arter se Ekström, Jäg.-Förb. Tidskr., II, 678. 



33. Taltrasten (T. musicus) Pl. X, fig. 5; — gråaktig, 

 under hvit med svarta fläckar; vingens undre täckfjädrar blekt 

 brungula. Stjerten af ryggens färg. Vinglängd nära 120 mm. 



Såsom en af de allmännare skogsfoglarna i större delen af 

 landet, är denne öfverallt väl känd för sin högljudda, klara sång, 

 som han flitigt låter höra från talltopparna mest mot aftonen och 

 sent utåt natten under hela sommarn. Oftast består denna sång 

 af några få, ständigt återupprepade, korta slag, ungefär såsom: 

 tjatu, tjati! blandade med ett och annat ordlikt läte; men dessa 

 toner äro vackra och starka, genljudande på långt håll, och hafva 

 en något sorglig klang som väl passar till det ödsliga utseendet 

 och stillheten i våra barrskogar. Den liknar »ett sorgeqväde öfver 

 den korta sommarn, den döende naturen». Men om våren och 

 under fortplantningstiden, till något efter midsommar, låter han ofta 

 höra en sammanhängande rask sång, hvaruti samma, vanliga slag 

 utgöra grundtonen, men som är högst varierad och har ett utmärkt 

 behag. Detta inträffar mest om morgonen tidigt, men äfven någon- 

 gång längre fram på dagen, till och med på eftermiddagen. Ofta 

 har sången likhet med en declamation, hvilket föranledt allmogen 

 hos oss att kalla denne fogeln Tal-trast och att liksom i andra 

 länder, på hvarjehanda sätt eftersäga hans tal, hvarom man må 

 läsa Ekströms uppsats i Jägare Förbundets Tidskrift 1833, sid. 684. 

 En af de vidsträcktast utspridda af dessa öfversättn ingår, som äfven 

 derstädes anföres, innefattar ett hånlöje öfver mången bondes för- 

 farande. I Östergöthland hörde jag, några årtionden tillbaka, en 

 något olika version deraf, sålunda: Se på bonden, den token :||: 

 säljer oxen:||: kör stuten:||: se hur han stretar :||: slaktar kon ha 

 ha ha ha..! — Annars kallas han vanligast, i Östergöthland, 

 Klådra, i flera andra landskap Klara, eller ock Vaka, Nattvaka, 

 Fjällstare o. s. v. Namnet Sångtrast är visserligen ganska pas- 



