52 



TRASTARTADE FOÖLAR. 



höra sig under de ljusa nätterna. Jag känner ej något eget namn 

 för denna art. från hans egentliga hembygd, hvilket dock väl 

 bör finnas. 



Synon. T. iliacus Linn. — Nilss. Pn. 356. — Bonap. Consp. 



270. — T. illas Pall. Zoogr. 



35. Koltrasten (Turdus merula) Pl. X, lig. 3 <$ ; 4 ? ; — 

 Ofvan och under svart eller svartbrun, utan hvita fläckar eller 

 fjäderkanter. Vinglängd nära 130 mm. — Hannen är helt och 

 hållet svart med gul näbb och svartbruna fötter. Honan är svart- 

 brun; undertill något ljusare med svaga, mörkare fläckar och blek 

 haka; näbb och fötter mörkbruna. — Ungarne likna honan, men 

 hafva på bröstet täta mörkt gulbruna och svartaktiga fläckar, samt, 

 på ryggen, små gulbruna streck midt-åt fjädrarna. 



Denne är åter en allmän och utmärkt sångfogel, som dertill, 

 genom sin rena, svarta clrägt och sina viga rörelser har ett ganska 

 vackert utseende. Liksom de föregående sjunger han nästan blott 

 från träden ehuru han annars gerna vistas på marken eller bland 

 låga buskar och bygger oftare nära marken. — Han är skygg 

 och smyger fram bland buskar, om hösten familjevis, sedan mera 

 ensam, men kommer oftare än de tre föregående ut på slätterna, 

 i trädgårdar, potatesland o. d. Ofta låter han höra det bland 

 trastarna allmänna varningslätet: tack ack! Sången liknar Tal- 

 trastens, men är svagare och består af ännu renare toner, hvar- 

 före han i detta hänseende kan anses öfverträffa denne-, dock 

 har han ej den bizarra och raska omväxling som Taltrasten. 

 I Tyskland är han berömd för sin förmåga att lära melodier. — 

 Hans sommartillhåll är nästan ännu mindre nordligt än Taltrastens. 

 I Lappland är han sällsynt, men har dock blifvit funnen vid 

 Hornavan (66° lat.) och ungefär lika långt opp i Norrige. Nå- 



got sydligare, i Medelpad, Jämtland och vid Trondhjem (om- 

 kring 63°) är han allmän, liksom sedan nedåt landet. I Skåne 

 kläcker han allmännare än T. musicus. — Vidare bebor han så- 

 som häckfogel hela Europa, äfven Sicilien och Grekland, samt 

 Syrien, och uppgifves till och med finnas "hela året" i Algiriet 

 (Malh.). Åt öster finnes han allmänt i mellersta och södra Ryss- 

 land, men tyckes ej vara sedd i Siberien. — Hos oss är han 

 till större delen stannfogel. De äldre och särdeles hannarne 

 bli qvar öfver vintern, åtminstone till en del, i Upland, Nerike 

 och Dalarna (omkring 60° lat.) och sannolikt ännu nordligare. 

 De yngre draga mot söder, så att de om vintern knappt träffas 

 i Skåne och Danmark. Endast om vintern ser man koltrasten i 

 Egypten. 



Synon. Turdus merula Linn. — Nilss. Fn. I, 367. 

 Consp. 274. — Genus Merula Leach. 



Bonap, 



36. Ringtrasten (Turdus torquatus) Pl. X, fig. 6, 7; — 

 ofvan och undertill svart, med ljusgrå kanter på vingfjädrarna och 

 bred hvit gördel framom bröstet, eller små hvitaktiga fläckar på 

 bröstet. Vinglängd omkring 130 mm. Fötterna svartaktiga. — 

 Hannen är svart med gul näbb och hvit bröstgördel. — Honan ofvan 

 brunaktigt svart, undertill renare svart med brunaktig bröstgördel. — 

 I vinterdrägten få fjädrarne, isynnerhet under kroppen, blekgrå 

 kanter och bröstgördeln är hos hannen orent hvit, hos honan ofta 

 föga märkbar. — Ungarne äro svarta utan bröstgördel, med hvit- 

 aktig haka; undersidans fjädrar ha en hvitaktig tvärfläck framom 

 den rent svarta spetsen. 



Liksom Snöskatan är Ringtrasten, till lefnadssättet men ej till 

 formen, något afvikande från de öfriga, men afvikelsen är af mot- 

 satt beskaffenhet. Han är den mest enslige och skygge af våra 



