54 



TRASTARTADE FOGLAR, 



T. (Oreocincla) lunulatus, från Australien, har 12 stjertpennor; an- 

 dra vingpennan lika med den 6:te; näbben mycket större än T. varius: 

 från manvinkeln 34 mm.; från näsborrarne 19; vinglängd omkring 132 mm. 



T. malayanus, från Java, har 14 stjertpennor; vingpennor och näbb 

 såsom T. lunulatus; vinglängd omkring 138 mm. 



Synon. Turdus varius Pall. Zoogr.; — Sundevall Vet. Ac. Handl. 1840, 

 17. — Nilss. Fn. I, 348. — Oreocincla varia Cabanis Mus. Heinean. 6; — 

 T. aureus Schinz. Fn. Eur. — Bonap. Consp. 269. — Kjserbölling Ornith. 

 Danica 144. — Typ för si. Oreocincla Gould. — Monografi af detta 

 slägtes arter, se Sundev. i Cabanis Journ. fur Orn. 1857, 159. 



4. STENSQVÄTTE-SLÄGTET (Saxicola). 

 Stjerten tvär, vid roten bredt hvit-, tämligen kort (f af vinglängden 

 eller än mindre). Tarserna ganska höga (nära hälften af stjer- 



tens längd), framtill med hel beklädnad liksom hos Turdus. 



Näbben är, såsom hos de flesta af denna familj, svag med större näs- 

 borrar, öfver h vilka den smala näbbryggen bildar en liten upp- 

 höjning; hoptryckt, men vid roten något bred, med medelmåttigt 

 stora borsthår. De egentliga Saxieolae äro ganska talrika och 

 kringspridda i gamla Continenten, men finnas ej i Amerika och 

 Australien; de flesta tillhöra dock norra Afrika. De vistas på 

 öppna fält, till och med i öknar, helst der stenhögar finnas, i hvilka 

 de kunna bygga. De lefva ensamma, eller åtminstone aldrig i flock, 

 äro lifliga och oroliga, hoppa muntert omkring, vippa på stjerten 

 och låta ofta höra sitt något sträfva läte, men sjunga dåligt. — 

 Med dem förena vi här Buskärlorna, som komma dem ganska 

 nära, men skilja sig genom: ofvan fläckig färg, mindre eller intet 

 hvitt på sjerten samt något kortare näbb. De bygga öppna bon 

 och undergå dubbel ruggning. Dessa arter äro ej talrika, men 

 lika vidsträckt utbredda som de egentliga Stensqvättorna. De 

 kunna, om man så behagar uppföras såsom ett eget slägte (Pra- 

 ticola). 



O På Pl. XI hafva numrorna vid figurerna 1 och 2 råkat bli förväxlade. De böra der 



37. Stensqvättan (Saxicola oenanthe), Pl. XI, fig. 1, 

 2 (**); — de två mellersta stjertpennorna till £, de öfriga öfver f 

 samt öfvergumpen hvita. — Färgen är gråaktig, ej fläckig. Han- 

 nen är, i vårdrägten, ofvan klart askgrå, under hvit, med rent 

 svarta vingar, ett bredt svart band genom ögat och hvita ögon- 

 bryn samt panna. Strupen är blekt gulaktig. Honan har samma 

 färger, men orenare, och har blott ett brunaktigt band genom 

 ögat. — I höstdrägten, som de få redan i Juli eller Augusti, bli 

 de ganska olika. Kroppen är då ofvan rödaktigt gulgrå, under 

 rödgulaktigt hvit; med breda rödgrå kanter på vingpennorna. De 

 äldre hannarna igenkännas äfven då på renare färg och svartaktig 

 fläck genom ögat. Vinglängd, hos hannen omkring 95, hos honan 

 knappt 90 mm. 



Stensqvättan är en af de foglar som ganska väl trifves i de 

 mest olika yttre omständigheter. Hon tillhör egentligen de öppna 

 fälten, men finnes äfven i något skogiga trakter, blott en och annan 

 öppen plats eller täppa der förekommer och hon är allmän från 

 Nordcap och de högre fjällen, bland den ständiga snön, genom 

 hela Skandinavien och hela Europa. Hon är en af de vidsträcktast 

 utbredda foglar och finnes genom hela norra och mellersta Asien, 

 ända ut på Kamtschatka, samt på Färöarna, Island och Grönland, 

 men ej i Amerika. Under vintern lemna de Europa, så att de 

 äfven på Sicilien äro flyttfoglar, ehuru en och annan af denna, 

 såsom af många andra arter, kan qvarstanna i de sydligare län- 

 derna. De äro då ytterst talrika i norra hälften af Afrika, och 

 ses ofta midt i de stora ökentrakterna, men gå ej långt mot söder. 

 De sydligaste ställen hvarifrån de med säkerhet äro kända, äro 

 kusterna vid Nilen och Senegal; båda vid pass 16° Nordl. lat. — 

 I Asien hafva de ej blifvit antecknade såsom sedda mellan vänd- 

 ombytas för att bli enliga med förklaringen under planenen, 



