SLAGTET SAXICOLA. 



55 



kretsarna. Det är ovisst huruvida några qvarstanna i Barbariet 

 öfver soinmarn. — Såsom flyttfoglar höra de till de tidigare. De 

 infinna sig i södra Europa i Mars; i södra och mellersta Sverige 

 vanligen under första hälften af April och i Lappland i början 

 af Maj. Sången består blott af en kort, något skärrande drill. Boet 

 utgöres af en föga vårdad bale. som lägges under skydd bland 

 stenar, eller i ett jordhål. Äggen äro omkring 5 å 6, blekblå 

 utan fläckar. 



Synon. Motacilla oenanthe Linn. — Saxicola oen. Bechst.; — 

 Nilss. Fn. 286. — Bonap. Consp. 303. 



38. Buskärlan (Saxicola rubetra) Pl. XL fig. 3, 4; — 

 rödgrå, ofvan tätt svartfläck ig; stjertpen norna (utom de två mel- 

 lersta) vid roten, något öfver i, hvita; strupen brungul. — Ving- 

 längd omkring 74 mm. Första vingpennan helt liten; 2 lika lång 

 som 5 eller 6. Öfvergumpen har samma färg som ryggen. 



Tidigt på våren undergår denna art fjäderväxling, i stället 

 för den hos de flesta foglar vanliga brämfällningen. I den nya 

 drägten har hannen : hufvudets sidor svartaktiga med ett långt hvitt 

 band öfver ögat och ett dylikt från hakan, under örat; strupe och 

 bröst skönt brungula; buken hvit; ett hvitt band frampå vingen, 

 vanligen öfvertäckt af skullerfjädrarna. Honan har samma färger, 

 men mindre rena, blandade med gulgrått. — Efter fortplantnings- 

 tidens slut, i Juli eller Augusti, anlägges vinterdrägten genom den 

 vanliga, fullständiga ruggningen. I denna drägt qvarstår ännu 

 samma teckning, men med orena, rödgrå färger, som vid jemförelse 

 synas ganska olika med sommardrägtens. Det hvita bandet öfver 

 ögat är rödgrått; bandet under ögat samt det på vingen försvinna; 

 på strupen stå några brungrå fläckar; ryggfjädrarna få en liten 

 ljusgrå kant i spetsen. 



Ej fullt så ymnig som den förra, är dock denna en hos oss 

 ganska allmän fogel, som bäst trifves i ängsmark med buskar, 

 men äfven på åkrar, der häckar eller spridda buskar finnas, eller 

 blott höga tistlar, på hvilka hon gerna sitter. Mindre orolig än 

 Stensqvättan är hon dock ganska rörlig och munter. Lätet är 

 nästan på samma sätt smackande, men sången renare och mera 

 varierad. Likväl tyckes hon mindre hafva någon egen, vackrare 

 sång, än förmågan att efterhärma andra, medelmåttiga sångfoglar. 

 Märkligt är att denna böjelse, att härma andra, tyckes vara mera 

 utvecklad i den högre norden än i södra Sverige. Hon finnes 

 ända opp i Lappland, men ej öfver barrskogsregionen (och ej veter- 

 ligen i Finmarken) ; är allmän i hela mellersta Europa och häckar, 

 i det aldra svdligaste, såsom Italien och Sicilien, i de högre bergs- 

 trakterna. At öster tyckes hon ej öfverskrida Ural och Caucasuö, 

 Hon flyttar till Afrika och anses äfven på Sicilien för flyttfogel 

 Till oss kommer hon vida sednare än Stensqvättan, i slutet ai 

 April eller omkring d. 1 Maj. Boet bygges öppet, bland högre gräs 

 och örter vid marken eller i låga buskar. Äggen äro klarare blå 

 än Stensqvättans. 



Synon. Mot. rubetra Linn. — Sylvia rubetra Lath.; — Saxicola 

 rub. Bechst. N. G. Deutschl.; — Nilss. Fn. 238. — Pratincola 

 rubetra Koch. — Bonap. Consp. 304. — Namnet Buskärla som 

 användes här och der för åtskilliga småfoglar, hvilka lefva bland 

 buskar, tyckes mig särdeles väl passande för Saxicola rubetra, 

 hvarföre det torde vara att föredraga framför namnet Busksqvätta, 

 som är tungt att uttala och ej brukas uti folkspråket. Uti namnet 

 Buskärla tycker man sig igenkänna ursprunget till det fransyska 

 Bouscarle, som ännu lärer brukas i Provence för små Sylvier, och 

 som torde hafva bibehållit sig från gamla tider, då ett götiskt 

 språk talades derstädes. Buffon hade fått detta namn derifrån på 



