60 



TRASTARTADE FOGLAR. 



ljusare, grå strupe; bröstet framtill smutsigt gulgrått, buken hvit. — 

 I vinterdrägten äro hannens starkare färger öfvert&ckta af bleka, 

 gråaktiga kanter. — Ungen är blekfläckig, men igenkännes af 

 stjertens färg, som är lika med de äldres. 



I skogslundar och, kanske företrädesvis, i trädgårdar, äfven 

 inne i städerna, är han vanlig öfver hela landet: från Skåne 

 ända opp inom polcirkeln, i Lapplands barrskogar, men ej der- 

 öfver eller i Finmarken. — Han häckar dessutom i hela det öfriga 

 Europa, men i dess sydligaste delar, såsom Sicilien, blott på bergs- 

 höjder. Ovisst är huru långt utåt Asien denne fogel oförändrad före- 

 kommer. Redan vid Volga är han, enligt Pallas, högre färgad, 

 och i Altai samt längre österut finnas andra, närstående former 

 (L. aurorea, erythrogastra) af hvilka honorna och de yngre lätt 

 kunnat af Pallas och äldre forskare förväxlas med den europeiska. 

 Middendorf fann ej vår L. phoenicurus i Siberien. Till Africa 

 komma de om vintern, men många sägas qvarstanna i Europas 

 medelhafsländer. — De vistas mest i träd och bygga i hål uti träd 

 eller murar, äro lifliga och särdeles ökända för den dallrande -^rö- 

 relse med stjerten, hvaraf de ofta benämnas Qvicksjertar, men 

 äfven för hannens vackra färgteckning och muntra, högljudda sång. 

 Denne består, såsom hos de flesta foglar, nästan blott af en enda 

 något utdragen stroph. 



Synonymi. Motacilla phoenicurus Linn. — Sylvia phoen. 

 Lath.-, — Lusciola phoen. Keys. et Bias. — Nilss. Fn. Ed. 3; 

 318. — Genus Ruticilla Br. — Ruticilla phoenicurus Bonap. 

 Consp. 296. 



SVARTA Rödstjerten (Lusc. tithys, 11); ofvan och undertill grå; 

 stjerten och öfvergumpen (som den förres) rödaktiga, med de % mellersta 

 pennorna svartaktiga; 2:dra vingpennan ungefär lika med den 7:de;3— 5 

 nästan lika. Vinglängd omkring 85 mm. — Hannen är mörkgrå, blott 



midt under buken något hvitaktig; strupen, bröstet och hufvudets sidor 

 svarta, utan hvita ögonbryn. En hvitaktig fläck på vingen. Honan har 

 alla öfre delar brungrå; undersidan föga ljusare, utan rödaktigt på 

 bröstet. 



I mellersta och isynnerhet i södra Europa är denne allmännare än 

 den förre. Han är äfven häckfogel i hela norra Africa och i Levanten; 

 men fins ej långt inåt Asien. I norra Tyskland är han redan mera sällsynt 

 och i Danmark blott accidentell. Hos oss har han några gånger blifvit 

 funnen, både i äldre tider och under sednare åren, men blott i spridda 

 exemplar. Ett sågs d. 6 Juni 1857 i Örebro stad, af Hr C. G. Löwen- 

 hjelm. Ett annat som blef skjutet af Hr Meves i Stockholm, d. 9 Sept. 

 1854 och nu förvaras på Riksmuseum, är en ung hanne, möjligtvis född 

 i trakten. Något häckande par kan således hafva funnits, eller kanske 

 ännu årligen finnas; men detta veta vi ej och ännu äga vi intet bevis 

 att arten tillhör landet och bibehåller sig här, ifall ett par, som möj- 

 ligtvis nu kan finnas, skulle upphöra att bygga. Vi måste således tills 

 vidare anse honom för en främling. Han lefver ej i skog utan bland 

 klippor och stenar, samt synnerligen gerna på murar och hus, ofta inuti 

 städerna. Han bygger äfven der och sjunger ännu flitigare och starkare 

 än vanliga rödstjerten. — (Sylvia tithys Scop. — Lath. — Lusciola tithys 

 Keys. et Bias. — Nilss. Fn. Ed. 3; 322. 



42. Blåhaken (Lusc suecica) Pl. XII, fig. 6. 7: stjer- 

 ten från roten till något öfver mtdten brunröd; det öfriga och hela 

 de två mellersta pennorna svartaktiga. — Vingen hos d omkring 

 74, ? 71 mm. Andra vingpennan ungefär lika med 6:te; 5 van- 

 ligen något kortare än 3 och 4. Färgen ofvan brungrå, med 

 hvita ögonbryn; buken orent hvit. Hannen har altid ett blåaktigt 

 band framom bröstet, nedtill begränsadt af brunrödt. Om sommarn 

 är hela strupen glänsande blå med en stor rödbrun fläck midtpå ; — 

 i höstdrägten bli haka och strupe hvitaktiga, med ett blåaktigt, 

 nedtill svart band framom bröstet, hvarefter den vanliga brunröda 

 färgen följer. Honan har altid denna sednare teckning, men ban- 

 det framom bröstet begränsas ej nedtill af rödbrunt. Hos de yngre 

 saknas dessutom nästan all blå färg, och bröstbandet består blott 



