SLÄGTET FRINÖILLA. 



27 



Vanligtvis står det på en gren, 5 å 8 alnar öfver marken; äggen 

 pläga vara omkring fem, blekt gråblå med mörka prickar och 

 streck. De kläckas efter knappt 14 dagars rufning och åter efter 

 lika lång tids förlopp flyga ungarna ur boet. Föräldrarna mata 

 dem flitigt med insekter och larver. Första kullen ägg läggas i 

 slutet af Maj; den andra vid midsommarstiden. — (Fringilla cse- 

 lebs Linn. — Nilss. Fn. — Bonap Consp. 507). 



14. Norrqvinten (Fring. montifringilla). Pl. V, fig. 1, 

 2. — Bakryggen hvit-, underkäkens kant baktill inskuren, med en 

 afskild, spetsad vinkel; armhålan, under vingen, beklädd af klart 

 gula fjädrar. — Sedan vinterdrägtens grå fjäderkanter affallit, få 

 de äldre hannarna svart hufvud och framrygg; strupen, frambröstet 

 och skullrorna äro klart brungula; vingen är främst brungul; der- 

 efter svart med två orent hvita tvärband. — Honan är mera grå- 

 aktig; nacken är ljusgrå, med två mörka, vågiga långsband och 

 skullerfjädrarna samt de små vingtäckama äro svartaktiga med 

 blekare kant. — De yngre hannarna likna honom, men igenkän- 

 nas på vingens och skullrans färg, som liknar den hos de äldre 

 hannarna. Vingen 90 till 86 mm. Tarsen 19. 



Om sommarn bebor Norrqvinten blott den högre norden, der 

 han ersätter Bofinken; men båda träffas dock tillsamman i den 

 öfre delen af barrskogsregionen. Han finnes i Finmarken (t. ex. 

 vid Alten; ovisst om äfven vid Hammerfest och Nordcap) samt 

 uppåt fjäldsidorna i Lappland, så långt björkskogen räcker. I 

 Norrige följer han fjällsträckningen längre mot söder och häckar 

 allmänt på Dovre fjäld i tallskogsregionen och deröfver, samt på 

 dess norra sluttning, i Guledalen, ända långt ned i granskogen. 

 På samma sätt bor han norr om Bofinken, och till en del till- 

 hopa med den, genom hela norra Asien; men det synes ganska 



ovisst huruvida ett ringare antal bo och häcka på de högre 

 bergen i mellersta Europa. Från sitt stamhåll i norden utvandrar 

 han, i September eller förr, flockvis mot söder. 1 Norrland och 

 mellersta Sverige uppehålla sig dessa flockar ej länge och blott 

 ganska få individer qvarstanna här och der öfver vintern. De 

 flesta draga ned åt Tyskland och Frankrike, men blott få komma 

 ända ned till det egentliga södra Europa, såsom Italien och Grek- 

 land. Dock hafva exemplar blifvit sedda ända ned på Sicilien 

 (Malh.). I Skåne qvarstanna de i större mängd endast de år, 

 då Bokträdet gifvit ymnig frukt. Bokollon äro nemligen deras 

 käraste vinterföda och bokskogen utgör deras egentliga vinter-till- 

 håll. I April börja de åter draga norrut, och anlända i Maj eller 

 Juni till sina sommarstationer, der de lefva alldeles på samma 

 sätt som Bofinken. Till och med boet har största likhet med 

 dennes*, men lätet är sträft och föga angenämt. — Liksom många 

 andra, särdeles nordiska djurarter, är Norrqvinten somliga år min- 

 dre allmän, men deremot andra år högst ymnig, så att individerna 

 tyckas vara mångfaldiga gånger flera än vanligt. Sådana år 

 komma de i otaliga flockar, såsom moln, ända ned till Frankrike 

 der de äro väl kända under namn af Pincon d'ardennes (Arden- 

 nerfink). Buffon har antecknat åren 1735, — 57, — 65, samt 

 1774 och 75, då de infunno sig der i ovanlig mängd. Vintern 

 år 1819 till 20 kommo de likaledes i otalig mängd och emedan 

 Boken i Skåne detta år hade gifvit ovanligt ymnig frukt, så qvar- 

 stannade de der i så stor mängd, att de uppväckte oro bland 

 landtfolket. Man spådde krig, pest eller andra olyckor *, foglarna 

 ansågos såsom aldrig förr sedda o. s. v., på samma sätt som man 

 ofta hört då något mindre vanligt naturfenomen inträffat. Norr- 

 qvintarna drogo den gången bort i fred och hafva sedan många 

 nger visat sig der, men ej, så vidt jag känner, så talrika som 



