26 



FINKARTA DE FOGLAR. 



13. Bofinken (Frin gilla caelebs). Pl. IV, fig. 5, 6; — 

 bakryggen grågrön-, underkäkens kant bakåt rundad, helbräddad. 

 — Hannen har blågrått hufvud och brun rygg- bröstet, strupen 

 och hufvudets sidor gråröda. Vingen svart med två hvita tvär- 

 band, hvaraf det främre, på de små täckfjädrarna, ganska bredt. 

 Stjerten svart- yttersta pennan hvit, vid roten till öfver en tredje- 

 del svart och vid spetsen, utåt, s vartaktig; den nästföljande svart 

 med en stor, spetsig hvit fläck i ändan. Vingen 88 mm.; tarsen 

 19. — Honan är något mindre, of van gråbrun, under ljusare grå- 

 aktig, med vingar stjert och bakrygg såsom hos hannen. Färgen 

 blir, hos båda könen, obetydligt förändrad uti vinterdrägten. 

 Hannens hufvud blir dock något smutsfärga dt af de brunaktiga 

 fjäderkanterna, som mot våren affalla. 



Bofinken är en af våra allmännaste skogsfoglar. Han bebor 

 i mängd hela södra och mellersta Sverige, samt Norrland och 

 Vesterbotten och finnes, mindre talrik, uti nästan hela den egent- 

 liga barrskogsregionen af Lappmarken, äfvensom långt uppåt Nord- 

 landen i Norge. Han flyttar bort öfver vintern, men hörer, jemte 

 Lärkan och Staren till de flyttfoglar, som lemna hembygden sent 

 och återkomma tidigt. Uti Skåne räcker hans bortevaro oftast 

 mindre än fem månaders tid, så att man redan i Mars månad 

 får höra hans starka och muntra, ehuru ej mycket varierade sång. 

 Då snöyra vid denna tid ofta påkommer efter en längre tids vac- 

 kert väder, komma Bofinkarna i mängd in till husen, bland sparf- 

 varna, och om man vid sådana tillfällen fångar eller skjuter sparf 

 till stek, så igenkännas bofinkstekarna på sin tydligt beska smak. 

 Liks-om af flera andra fly ttfogel arter, stannar en och annan Bo- 

 fink qvar öfver vintern, till och med i mellersta Sverige; men 

 dessa kunna allenast betraktas såsom sällsyntare undantag. Vida 

 flera stanna qvar i det mellersta Europa, och ännu flera i det 



sydliga, 6åsom Italien och Sicilien, men många af dem som om 

 våren återkomma till oss torde under sin vinterfärd hafva besökt 

 Afrika. Detta gäller ännu mera om de flesta af våra öfriga flytt- 

 foglar. Utom vårt land är Bofinken om sommarn talrik i hela 

 mellersta Europa, till Alperna, och uti Siberien, samt på bergshöj- 

 derna i de sydligare länderna-, men till norra Afrika torde han 

 endast komma om vintern såsom flyttfogel från Europa. Den 

 fogel som der ersätter hans ställe och som blifvit kallad Fr. 

 spodiogenia, skiljer sig dock ganska föga från Bofinken, nämligen 

 blott till färgen: han är blekare, med grön rygg och hufvudets 

 sidor grå. — Af Bofinken flytta hannar och honor ej tillhopa, 

 utan i skilda flockar och vid olika tid, så att de flesta hannarna 

 om hösten pläga flytta bort något förr, men äfven, om våren, 

 återkomma en till två veckor tidigare än största mängden af ho- 

 norna. Emedan båda könen af denna art, under alla årstider 

 hafva betydligt olika färg, så är detta lätt att iakttaga och väl 

 bekant för landtfolket i flera delar af Sverige. I Tyskland har 

 man äfven iakttagit en sådan åtskillnad, men der uppgifves att 

 honorna både flytta bort tidigare och återkomma sednare än han- 

 narna, hvilket äfven hos oss förtjenar att med uppmärksamhet 

 efterses. En dylik skillnad under flyttningen, mellan olika kön 

 eller åldrar af samma art är känd hos många andra fogelarter och 

 torde vara allmännare än som är bekant. Bofinkens bo är bland 

 de vackraste som byggas af våra vanliga småfoglar. Det är 

 visserligen ej särdeles konstrikt, utan helt enkelt, djupt skålformigt 

 eller halfklotlikt, utan tak; men det är ganska tjockt och fast 

 sammansatt af strån m. m., med platt, skarpkantad öfre brädd 

 och utanpå beprydt af lafvar, mossor o. d., som göra att det på 

 afstånd är svårt att urskilja från den gren hvarpå det hvilar, men 

 som på nära håll gifva det ett särdeles nätt och vackert utseende. 



