SLAGTET FRINGILLA. 



25 



hörer hela östra Europa och vestra Siberien, men kommer sällan, och 

 blott; om vintern, till östra delarna af Tyskland. Till lefnadssätt och 

 utseende har han mycken likhet med Hämplingen. Han sjunger bra 

 och vistas mycket på marken, helst vid vatten. För sin kullriga näbb 

 har han ofta, men orätt, blifvit förd till slägtet Pyrrhula. — (Loxia 

 erythrina Pall. — Pyrrhula erythr. Temm. Man. — Miss. Fn. — Genus 

 Carpodacus Kaup; — Erythrospiza Bonap. — Carpod. erythrina 

 Bonap. Consp. 534). 



Canariefogeln (Fr. canaria Linn) 2. Ehuru denna fogel icke kan 

 lefva i fritt tillstånd hos oss, så är han dock så allmänt känd, att jag 

 anser mig ej böra alldeles förbigå honom. Han härstammar från de Ca- 

 nariska öarna och har derifrån blifvit utspridd, såsom burfogel, kring 

 hela jorden, för sin utmärkta sång och isynnerhet för den ovanliga lätt- 

 het hvarmed han trifves och fortplantar sig i fångenskapen. Han är, 

 liksom hunden, hästen m. fl., ett af de djur, som tyckas vara skapade 

 för att bli ett bihang till menniskan. I tama tillståndet blir han ofta 

 blekgul, utan fläckar; men de som lefva vilda i hemlandet äro ofvan 

 gröngrå med täta, mörkgrå fläckar, utan ljusare vingband och med föga 

 tydliga, gulaktiga ögonbryn. Under till äro de tämligeu jämnt gula, utan 

 svarta fläckar på bröstets sidor. Vingen 72 till 75 mm. Tarsen 17. 



c) Finkar (Fringilla et Coccothraustes). 



Näbben tämligen stor, nästan rätlinigt conisk med något 

 trubbig, svagt nedböjd spets, som vid sidorna har små inskärnin- 

 gar. Vid mun vinkeln finnas 5 å 6 tydliga borsthår. Underkäken 

 är, liksom på alla de föregående, lika bred som den öfre, med 

 sidodelen (Gnathidium) hög, verticalt ställd och bildande en spet- 

 sig vinkel bakåt, nederst mot fjädergränsen. De yttre stjertpen- 

 norna ha ett stort, hvitt fält. — De hithörande arterna lefva till 

 en betydlig del af insekter och mata sina ungar dermed. 



12. Stenknäcken (Fr. coccothraustes). Pl. V, fig. 5 <$ ; 

 6, unge. — Näbben ovanligt stor: så hög som hela hufvudet; 



Svenska Fog lama. I. 



bakryggen gulbrun. — Kroppen är gulgråaktig med mörkare, 

 brun rygg och svart haka; vingen svart med en stor, hvitgrå 

 fläck på täckfjädrarna-, de flesta, mellersta vingpennorna svarta, 

 blåglänsande, i spetsen tvära med spetsig, utböjd yttre vinkel. 

 Stjerten föga klufven- de två mellersta pennorna bleka; de öfriga 

 svarta, med inre fan et i spetsen, till i hvitt. Vingen 105 å 100 

 mm. Tarsen 22. — Hannen har vackrare färg än honan och 

 klart grå bakhals. Ungarna äro blekare, undertill något fläckiga, 

 utan svart på hakan o. s. v. 



Denne fogeln finnes sparsamt, här och där i Sveriges södra 

 hälft, från Skåne till Värmland, Dalarne och Vestmanland. Möj- 

 ligtvis förekommer han ännu något längre åt norr, och han upp- 

 gifves af Zetterstedt såsom sedd i Asele-trakten. Afven i södra 

 delen af Norrige förekommer han, ehuru sällan. Dessutom finnes 

 han i större delen af Europa och i det sydligare Sibirien genom 

 hela Asien och på Japan-, men ingenstädes tyckes han finnas all- 

 mänt. Han är ej regulier flyttfogel men ströfvar omkring om 

 vintern och säges isynnerhet då, understundom komma till sydli- 

 gare länder, såsom Italien. Dessutom förer han ett kringströf- 

 vande, ziguenarlikt lefnadssätt och bortflyttar ofta från en ort se- 

 dan han uppehållit sig der några års tid. Sålunda häckade han 

 tämligen allmänt uti trädgårdarna i staden Lund under några års 

 tid på 1820-talet, men försvann plötsligen och sågs ej sedan der- 

 städes på flera år. Han vistas nästan blott i träden, lefver af 

 allehanda frö och kärnor och förmår klyfva körsbärsstenar för att 

 åtkomma kärnan. — (Loxia coccothraustes Linn. — Fringilla 

 cocc. 111. — Nilss. Fn. — Gen. Coccothraustes Briss. — Bonap. 

 Consp. 506}. 



