24 



FINKARTADE FOGLAR. 



80 millim.- tarsen 16*. — Hannen har rödbrun rygg, grått huf- 

 vud, om sommarn med högröd hjessa, ljusrödt bröst, hvit buk. 

 I vinterdrägten döljes det röda af de gråaktiga fjäderkanterna. 

 Honan och ungarna äro gråaktiga, något fläckiga. — Hämplingen 

 är en af de allmännaste foglarna i södra hälften af Skandinavien, 

 men tyckes knappt finnas långt norr om ekskogsgränsen, vid 60 

 å 61° N. lat.; åtminstone icke upp mot Lappland. Han vistas i 

 småskog, eller på slätter der buskar och häckar finnas, uti hvilka 

 han bygger. Mot slutet af sommarn samlas de i stora flockar, 

 som mest hålla sig på marken och som lätt igenkännas af de 

 rena, vackra locktoner som hvarje fogel låter höra, då han flyger 

 opp. På åkrarna söka de mera efter frön af åkerkål o. d. än 

 efter sjelfva sädeskornen, men helst förtära de hampfrö, hvaraf 

 fogeln fått sitt namn. Om vintern flytta de söderut, ända till 

 norra Afrika. En och annan qvarstannar dock understundom i 

 södra Sverige. — (Fringilla cannabina Linn. — Nilss. Fn. — 

 Linota cannabina Bonap. Consp. 539). 



11. Grömngen (Fr. chloris). Pl. V, fig. 3, 4; — hela krop- 

 pen grönaktig med ving- och stjertpennorna mot roten bredt gula. 

 Vinglängden omkring 85 millim.-, tarsen 17. — Hannen är klarare 

 grön, utan fläckar; honan gröngrå med mörkare, föga tydliga 

 fläckar. Näbben är större än på de föregående arterna och har 

 oftast en liten inskärning vid spetsen. — Han förekommer, ej 

 sällsynt, i buskmark och skog uti södra och mellersta delarna af 

 Skandinavien, till och med i Dalarna och Helsingland, men ej 

 uppåt Lappmarken. I Skåne är han om sommarn sällsynt, men 

 några få qvarstanna dock och fortplanta sig der, i de vildare 



skogstrakterna. Om vintern blir han der vida allmännare, ty 

 ehuru denna art ej kan kallas flyttfogel, så draga dock åtminstone 

 en del mot söder om vintern, men en del qvarblifva äfven uti de 

 nordligaste trakterna som fogeln bebor, såsom omkring Stockholm 

 och Upsala. Samma art finnes äfven allmän i mellersta Europa 

 samt i södra Europas högre bergstrakter, och derifrån drar en 

 del om vintern öfver till norra Afrika. Liksom af många andra 

 fogelarter pläga de exemplar, som bebo de sydligare länderna, 

 vara något mindre och något klarare färgade än de nordiska. — 

 Fogelfängare i Stockholm pläga kalla denna fogel: Svenska, hvil- 

 ket synes vara en förkortning af det lika vanliga namnet: Svensk 

 Canariefogel. Detta sednare namn torde mera hafva afseende på 

 färgen, än på den föga utmärkta sången. Hans vanliga namn i 

 Skåne är Gröning, hvilket på somliga andra orter användes för 

 Gulsparfven. Grönhämpling skulle vara ett ganska passande 

 namn. — (Loxia chloris Linn. — Fringilla chloris Miss. Fn. — 

 Chlorospiza chloris Bonap. Consp. 513. — Ligurinus Koch, sed 

 Ligurinus Briss. =* Fr. spinus). 



**) Hämplingar med kullrig näbb. 



Ingen hithörande art tillhör Sveriges fauna, men följande två 



fogelarter kunna på detta ställe omnämnas. 



Rödiiämplingen (Fr. ery th rin a). 1 *); mörkgrå, med starkt kullrig näbb. 

 Hannen har hufvud, hals, bröst och bakrygg högröda; buken rödaktigt 

 hvit; ryggen rödaktigt grå; vingarnas fjäderkanter ljust rödaktiga. Ho- 

 nan är askgrå, under smutshvit med strupen fläckig af mörkgrått. Ving- 

 längd 78 mm. Tärs 18. — Inom Sveriges gränser känner man blott att 

 ett enda exemplar af denna art blifvit funnet, nämligen en hona. som 

 fanns på Gottland om hösten 1839 (**), sannolikt väderdrifven under 

 flyttningen från Finland, hvarest denna fogel ej är sällsynt. Han till- 



(*) De arter, som efanses' tillhöra vår fauna, uppföras såsom en egen följd, med ordningsnumret efter namnet och mindre stil. De komma att afbildas i supplementet. 

 (**) Se Vet. Ac. Handl 1840 sid. 39 och 1841, 212. 



