SLAGTET PYRRIIULA. 



19 



ter, som etraxt nedanför uppföras under slägtet Fringilla, skilja 

 de fiig genom sina något kortare fötter. De röra sig sällan på 

 marken, äro rent växtätande och tillhöra nordliga climat eller höga 

 bergländer; 



4. Tallbhen (Pyrrh. enucleator). Pl. II, fig. 2, 3 ; — mörkt 

 röd (hannen) eller grågul (honan) med breda, hvitaktiga kanter 

 på de större täckfjädrarna. Stjerten klufven. Näbben något litet 

 hoptryckt med rundad ryggköl. Vinglängd 107—110 m.m. Tarsen 

 21. — - Denne är den störste af de iinkartade foglarna i Europa 

 och en bland de största bekanta. Hos oss tillhör han egentligen 

 blott den af barrskog bevuxna delen af Lappland och tillgränsande 

 delar af Norrland (såsom Vesterbotten), och är ej känd uppåt 

 fjäldtrakterna eller i Finnmarken. — Om sommarn tyckes han 

 icke finnas så sydligt som i Värmland och Dalarna. Om vintern 

 kommer han dock somliga år i mängd till trakten af Stockholm 

 och någongång, ehuru sällan, ända till Skåne. Han finnes ock i 

 norra Asien och Nordamerika. Till lefnadssättet liknar han Kors- 

 näbbarna lika mycket som till färgen, hvilken på samma sätt för- 

 ändras då han uppfödes i bur, och liksom de kan han klättra 

 kring grenarna, ehuru mindre vigt; men han har ej samma fär- 

 dighet att afbita qvistar och kan derföre hållas innestängd i träd- 

 bur. Sången är äfven starkare och vackrare, men dock föga ut- 

 märkt. Han låter ofta höra den om sommarnätterna och kallas 

 derföre i Norrland: Nattvaka. — (Loxia enucleator Linn. S. N. 

 och Fn. Sv. — Pyrrh. enucl. Temm. Man. 1. 333. — Corythus 

 enucl. Cuv.-, — Nilss. Fn. — Fringilla enucl. Mey. GlogerHandb. 

 346). 



Anm. Efter Temminck förer jag denna fogel till slägtet Pyrrh ula 

 med hvilket han äger närmaste slägtskap och hvarigenom all ovisshet 



om namnet försvinner. Han har nämligen af Vieillot blifvit, först år 

 1807, gjord till typus för slägtet Pinicola, hvilket sedan, år 1816, af 

 samme författare ändrades till Strobilophaga, och 1817, af Cuvier, 

 till Corythus. Då man bibehåller slägtet Fringilla odeladt, kunde 

 det vara skäl att äfven ditföra dessa båda arterna. Jag bibehåller dock 

 här slägtet Pyrrhula emedan detta blifvit vanligt i vår fauna. 



5. Domherrn (Pyrrh. vulgaris). PI. II, fig. 4. 5 • — stjerten 

 tvär^ kroppen ofvan rent grå med svart hufvud och hvit öfver- 

 gump-, undertill röd (hannen) eller rödgrå (honan). Näbben är 

 något mera bred än hög, med rundad, ej kölad rygg. Vinglängd 

 90 mm., tärs 17. — Ungarna äro gulgrå utan svart på hufvudet; 

 men vingen är, såsom hos de äldre, svart med hvitaktigt, bredt 

 tvärband. 



Domherrn klättrar ej såsom Tallbiten, eller blott dåligt, och 

 lefver af allehanda frö- och bär-kärnor samt, i brist på bättre, af 

 trädknoppar. Sången är svag och obetydlig, men denna fogel har 

 mycken förmåga att lära sjunga lättare arier, och hans vanliga 

 lockton är ett rent, flöjtlikt: tu — i! Hos oss finnas de om som- 

 marn i hela landet, till och med här och der i Skåne (Wallengr.), 

 samt långt opp i Lappland (Gellivare, Qvickjock). De häcka i 

 täta skogssnår, der de hålla sig tysta och dolda, så att man då 

 sällan blir dem varse. Om vintern draga de sig åt söder och bli 

 då allmänna i mellersta och södra Sverige, h varvid en del torde 

 härifrån flytta öfver åt mellersta Europa. Vanligen pläga de vara 

 i rörelse och låta höra sin lockton under kallt, klart väder, men 

 hålla sig dolda och tysta under blidväder. Utom Skandinavien 

 bebor Domherrn större delen af Europa och norra Asien, men 

 finnes ej i Amerika. I Pyrenéerna är han ej sällsynt, men på 

 Sicilien har den blott sällan blifvit sedd (Malh.). Likväl äro de exem- 

 plar som lefva i de sydligare länderna (Frankrike, Tyskland) nå" 



