FINK ARTADE FOOLAR. 



17 



utan är reducerad till ett verktyg för att fasthålla och vända de 

 frön som fogeln skalar och äter. Fötterna och vingarna äro af 

 medelmåttig storlek. 



Alla europeiska arter af denna cohort hafva blott 9 hand- 

 pennor, (remiges primariae) och i allmänhet äro öfver hälften af 

 de bekanta arterna så beskaffade; men i den heta zonen, uti Afrika 

 och södra Asien, lefva talrika arter som äro försedda med 10 

 handpennor, af hvilka den första är ganska liten. Bland dessa 

 sednare arter finnas många, som utmärka sig för stor konst- 

 färdighet i sammansättningen af sina bon. Våra flesta arter, och 

 särdeles Bofinken, bygga ganska vackra bon, hvilka dock oftast 

 ej äro försedda med tak. Gråsparfvarnas bo äro dock öfvertäckta, 

 med blott ett ingångshål vid sidan, men de äro löst och illa sam- 

 manfogade. 



1. KORSNÄBBSLÄGTET (Loxia L.). 



Käkarnas spetsar korsa hvarandra. — Den besynnerliga bild- 

 ning af näbben, hvaraf detta slägte fått sitt namn och hvarige- 

 nom det skiljer sig från alla andra kända fogelslägten, består der- 

 uti, att underkäkens spets uppskjuter på endera sidan om den 

 öfre, men hos somliga individer på högra, hos andra på venstra 

 sidan. Denna bildning uppkommer först då ungen är nära full- 

 vuxen, då underkäkens spets hastigt tillväxer. På mindre ungar, 

 tagne ur boet, ser näbbspetsen ut såsom på vanliga foglar. — 

 Öfverkäken saknar inskärning vid spetsen. Underkäkens kanter 

 äro blott på ett kortare stycke, bakom midten, uppstående såsom 

 en vinkel. Stjerten är temligen kort, djupt tvåklufven, med 12 



Svenska Foglarna. I. 



ganska styfva, tillspetsade pennor. — Uti den hoplagda vingen 

 räcka armpennorna ej till f af hela vingens längd. Af de hit- 

 hörande arterna öro hannarna smutsigt gulröda och honorna grå- 

 aktigt gula; men i första året äro ungarna grönaktigt grå och 

 mörkfläckiga. Märkvärdigt är, att då hannar uppfödas inne i 

 rum, bli de vid nästa fjäderfällning gulaktiga liksom honorna, 

 äfven ifall de redan haft röda fjädrar. Detta har föranledt den 

 origtiga åsigten, att hannarna, såsom yngre, skulle vara röda och 

 att de, såsom äldre och fullt utbildade, skulle bli grågula, hvilket 

 förhållande i sanning skulle hafva varit högst besynnerligt, emedan 

 foglarna alltid med åren få högre färger. 



Korsnäbbarna lefva hufvudsakligen af barrträds-frö, hvilka de 

 utplocka ur kottarna; men dessutom äta de gerna hvarjehanda 

 andra frö, såsom t. ex. kärnorna ur rönnbär. De hafva den egen- 

 heten att ofta fortplanta sig ganska tidigt på våren eller redan 

 midt under vintern, ehuru marken är betäckt af snö*, men dess- 

 utom träffas ofta bo med ägg eller ungar längre fram på somma- 

 ren. Våra arters bon äro öfvertäckta och mindre fast samman- 

 satta. — Uti sitt beteende hafva de mycken likhet med Papegojor. 

 Liksom dessa äga de en utmärkt styrka i näbben, hvarigenom de 

 förmå att söndergnaga de hårda tallkottarna och afbita trädqvistar, 

 hvarföre man ej kan hafva dem inneslutna i burar med trädspje- 

 lar, dem de lätt afskära. De klättra behändigt omkring grenarna, 

 liksom i buren, och äga förmågan att använda fötterna såsom 

 händer, för att hålla eller vända födan. Utan att egentligen vara 

 flyttfoglar, föra de ett kringstrykande lif, så att de vissa år äro 

 allmänna der de förut saknats. Deras sång är högst obetydlig 

 och svag, så att man sällan märker den, eller ger akt derpå. 



