14 



FÖRSTA ORDNINGEN. 



Vi hafva i det föregående omtalat några kännetecken hvari- 

 genom alla arterna af första fogelordningen öfverensstämma sins- 

 emellan och skiljas från alla andra foglar; men dessa skiljemär- 

 ken äro ej de enda som finnas; de äro blott de beständigaste af 

 dem, som äro lätta att se. Vi kunna således exempelvis tillägga 

 att hufvudet i allmänhet, hos första ordningens arter, är större i 

 förhållande till kroppen, än hos de flesta andra foglar. Detta 

 härrör af hjernans storlek, som gör att cranii öfre del blir mera 

 upphöjd och kullrig, hvaraf ansigtsvinkeln blir större, och att nack- 

 hålet (för ryggmärgen) blir beläget något mera undertill, liksom 

 hos de högre däggdjuren. Emellertid finner man att några af de 

 högsta formerna i de nästföljande två ordningarna (Papegojor, 

 Hackspettar, Falkar, Ugglor) hafva nära lika stor hjerna som 

 Tättingarna och att en af de lägsta bland dessa, den australiska 

 Menura, har litet hufvud liksom hönsen. Man finner till och med 

 att hjernan, och således äfven hela hufvudet, i allmänhet är min- 

 dre i förhållande till kroppen hos de större arterna (t. ex. Kråk- 

 slägtet), än hos de mindre. 



Såsom förut anfördes äro arterna af första ordningen i all- 

 mänhet små. De äro öfverhufvud mindre än arterna af de föl- 

 jande ordningarna. Den största af alla är den nyssnämnda Me- 

 nura, som är af en vanlig hönas storlek. Dernäst komma Korpen 

 och Kråkorna. De öfriga äro mindre, och största antalet äro min- 

 dre än vår vanliga Gråsparf. Likväl höra de minsta af alla fog- 

 lar ej till denna ordning, utan till slägtet Trochilus (Colibri) af 

 nästföljande ordning. — De minsta arterna af de öfriga, lägre fogel- 

 ordningarna, äro ungefär lika så stora som de medelstora af den 

 första; såsom t. ex. Sparfugglorna och Falco sericeus från Java 

 bland roffoglarna; Vaktlarna och slägtet Hemipodius bland hönsen ; 



de små Snäpporna (Tringae, Charadrii) bland Vadarna; Storm- 

 vädersfogeln (Procellaria pelagica) bland småfoglarna. 



Vi indela de arter, som tillhöra första ordningen, på följande 

 sätt : 



Första Serien. 



Tarsens baksida år (från hälen till £ af längden) beklädd af en odelt 

 hornlamell på hvardera sidan, utan mindre sköldar. (Alla hittills under- 

 sökta arter hafva befunnits vara försedda med sångmuskler). 

 Cohors i. Fringilliformes (Finkartade foglar) med kort, tjock, conisk 

 näbb; underkäkens kanter äro starka, hvassa och inåtböjda, mot 

 hvarandra, samt bakåt höga (så att de äro från munvinkeln starkt 

 uppstigande och ofta bilda en kortare flik. De närma sig alltid gom- 

 hvalfvet och betäckas af öfverkäkens kanter då ej dessa äro ofull- 

 ständiga). — Hit höra slägtena Loxia, Fringilla, Emberiza. 

 Coh. %. Turdiformes (Trastartade). Näbben är oftast smal, framåt 

 sträckt från cranii botten, med låga kanter på underkäken (hvilka 

 möta dem af den öfre) och hakans vinkel är ej utsträckt framom 

 näsborrarnas öppning. Klorna måttligt hoptryckta; den meller- 

 sta sned. Vingen af måttlig storlek (3 till 5 gånger tarsens längd). 

 Tungan medelmåttig. — Anthus, Motacilla, Turdus, Sylvia, Parus, 

 Lanius etc. (samt Tanagra3, Maluri och talrika utländska slägten). 

 Coh. 3. Scansores (Klättrare). Klorna stora och hvassa, starkt hop- 

 tryckta, med platta sidor; den mellersta ej sned. (Hos alla andra 

 foglar är mellantåns klo sned, så att inre kanten är högre upplyftad, 

 eller utböjd, och spetsen något utåt riktad). För öfrigt är näbben, 

 tungan, vingarna m. m. bildade såsom hos föregående familj. — 

 Sitta, Certhia. 



Coh. h. Hirundiniformes (Svalor). Vingarna ganska långa och föt- 

 terna korta: vingen, från leden, omkring 10 gånger längre än tarsen. 

 Armpennorna räcka blott till halfva vinglängden. Inga borst viå 

 munvikarna. — Hirundo. 



