TÄTTINGAR. 



13 



gare inre delarna gifva de säkraste kännetecknen för djurens in- 

 bördes slägtskap, så att t. ex. hjertats, hjernans och ryggradens 

 beskaffenhet är något olika hos de olika klasserna och med full 

 säkerhet utvisar till hvilken klass ett djur hörer. Men vi må ej 

 förglömma att den yttre hudbeklädnaden, af hår, flädrar eller fjäll, 

 lemnar kännetecken för de högre klasserna, som äro lika allmänt 

 giltiga som hvar och en af de characterer, hvilka hemtas af inre 

 delar, och vida tydligare än någon af dessa, ehuru de nämnda 

 delarna (hår m. m.) äro de ytligaste som finnas hos djuren. Likså 

 kunna vi anföra, att det ännu ej är afgjordt, huruvida fiskslägtet 

 Amia och några andra, dylika, böra, efter hjertats byggnad, föras 

 tillsammans med Ganoiderna, eller, efter de yttre delarna, klassi- 

 ficeras med de bukfeniga fiskarna. 



Det är visserligen det vanligaste förhållandet, att de inre de- 

 larna äro nästan lika bildade hos närslägtade arter; men detsamma 

 är äfven förhållandet med de yttre delarna. Fall inträffa till och 

 med, då man kunnat åtskilja närstående former efter betydliga 

 olikheter uti vissa inre delar, ehuru ingen tydlig skillnad kunnat 

 uppsökas i de yttre (t. ex. Clupea alosa och fmta). Inre delar kunna 

 variera, eller visa sig individuellt afvikande, lika väl som de yttre. 

 Det är ganska vanligt att träffa individuella afvikelser hos musk- 

 ler, hos kärl och nervgrenar, uti tarmkanalen o. s. v.; de kunna 

 till och med finnas i de stora åderstammarna, i hjertat och hjernan. 

 Med ett ord, vi måste öfvergifva den föreställningen att hvarje 

 olikhet hos en inuti kroppen belägen del, vore det ock en af de 

 för lifvet aldra vigtigaste, nödvändigt måste bestämma en zoolo- 

 gisk fördelning, samt att de så kallade anatomiska charactererna 

 alltid, äfven då de tagas alldeles ensamma, skulle vara bättre än 

 de som hemtas af yttre delar. Tvärtom måste man, vid de ofta 



Svenska Fog lama. I. 



förekommande tillfällen, då det blir nödvändigt att göra eller att 

 karakterisera artificiella zoologiska afdelningar, antaga desamma 

 efter så constanta kännetecken som möjligt, och helst efter yttre 

 delar, hvilka kunna undersökas och controlleras af alla och som 

 således både lemna full ledning åt den som söker underättelse 

 (hvilken ofta är rätt behöflig, äfven för den mest förfarne), och 

 gifva full säkerhet, att fördelningen verkligen blifvit gjord efter den 

 angifna grunden. Det är i enlighet härmed, som vi redan bestämt 

 oss för att indela första fogelordningen i två serier efter tars-sålans 

 beskaffenhet och ej efter muskelbeläggningen på luftstrupen. Ifall 

 detta sednare, inre organet, antoges till indelningsgrund, så blefve 

 fördelningen ej derföre naturenligare, men den blefve ofullständig, 

 eller, ifall den utfördes, skulle det ganska väl kunna hända att den 

 blefve falsk. Det är nemligen ännu, oaktadt Joh. Mullers utmärkta 

 undersökningar och rika tillgång på materialier, ej bekant huruvida 

 de väl bestämda fogelgrupperna : Paradisea, Epimachus, Buphaga, 

 Meliphaginae, Ocypterus, Pardalotus, Menura, Oxyrhynchus och ett 

 stort antal andra slägten som höra till första ordningen, äga eller 

 sakna sångapparat. Alla dessa skulle således behöfva utelemnas 

 eller införas gissningsvis. Detta sednare har ock verkligen skett, 

 men på sådant sätt, att man antagit, att de slägten som hafva 

 delad tars-såla äfven skulle sakna sångapparat, ehuru Lärkorna 

 lemna ett tydligt exempel på möjligheten af motsatsen. Indelnin- 

 gen har således de facto blifvit gjord efter det yttre kännetecknet, 

 ehuru det inre blifvit uppgifvet såsom grund, hvilket förfarande 

 ej kan vara att anbefalla till efterföljd, och hvarje tillfälle som 

 erbjuder sig att undersöka ett exemplar af något bland de -nyss 

 anförda fogelslägtena kan möjligtvis visa att den är felaktig. 



