10 



FÖRSTA ORDNINGEN. 



norna af dessa två muskler förenade, så att alla tårna måste bö- 

 jas på en gång. Hos de förra är således baktån fri och väsent- 

 lig; hon finnes alltid och är den starkaste af alla. Hos de sednare 

 är hon blott ett bihang till de öfriga tårna; hon är icke väsentlig 

 och saknas derföre ofta eller är liten och svag. Jemförelsevis 

 kunna vi erinra derom att menniskan är det enda af däggdjuren, 

 som har inre tån större än de öfriga och tummen (inre fingern) 

 fullt fri. 



Den märkvärdiga öfverensstämmeisen mellan den nyss omtalade 

 bildningen af fötterna, med den af vingarna inom första ordningen, 

 ger åt båda dessa formförhållanden en större betydelse än de skulle 

 kunna äga hvart för sig. Båda äro tydliga, högre utbildningar af 

 extremitetern a och ingenting liknande förekommer hos de foglar, 

 som vi af andra anledningar måste anse såsom lägst. Vi måste 

 således deraf styrkas i den åsigten att Tättingarna höra till de 

 högst utbildade af foglarna. 



Tättingarnas klor äro vanligen hoptryckta. Huden är, på föt- 

 terna och särdeles på tarsen (mellanfoten # ), fast och tätt åtsit- 

 tande, intill benet, samt beklädd af stora, hela, hornartade, ehuru 

 tunna sköldar, hvilka frampå tarsen oftast äro 7. De öfriga fog- 

 larna hafva vanligast fötterna beklädda af en mindre fast hud, 

 som på tarsen ej ligger tätt intill benet, och således är rörlig, 

 samt är beklädd af talrikare, mindre och tunnare hornsköldar. 

 Hos vatienfoglarna är denna hud oftast nätlik, till utseendet nästan 

 såsom fisk- eller ormskinn. 



Största delen af de foglar som höra till första ordningen 

 hafva en alldeles egen bildning af mellanfotens baksida eller såla 



(planta tarsi). Denna betäckes nemligen ej af små sköldar eller 

 fjäll, såsom hos de öfriga foglarna, utan är beklädd, från hälen 

 till v.p. i af längden, af två stora, hela lameller, eller sköldar, 

 en på hvardera sidan, hvilka baktill förenas genom en långsgå- 

 ende söm. Blott nedersta delen af sålan, näst öfver baktån, är, så- 

 som hos de öfriga foglarna, beklädd af små fjäll. — Härifrån afvika 

 bland de europeiska foglarna af första ordningen, blott de egent- 

 liga Lärkorna (Alauda L.) och Härfogeln (Upupa), hvilka båda 

 slägten hafva tars-sålan beklädd af flera små sköldar, åtskilda af 

 tvärsömmar eller mellanrum-, men bland de utländska, och särde- 

 les amerikanska arterna, finnas ett stort antal sålunda afvikande 

 fogelslägten. 



Denna olikhet i bildning är vigtigare än den i början skulle 

 synas. Den anmärktes först af K ey ser lin g & Blasius (i Wirbel- 

 thiere Europas 1840) och blef sedan närmare undersökt af C a b anis, 

 som efter densamma (i Wiegmanns Archiv 1847) systematiskt 

 ordnat de foglar som vi räkna till första ordningen. Han har 

 derigenom lemnat oss en naturenlig fördelning och en redig Öfver- 

 sigt af dessa foglar, som ensamme äro nära likså talrika som alla 

 de öfriga ordningarnas arter tillhopa, och som förut voro på mång- 

 faldigt sätt hopblandade, dels sinsemellan, dels med former som 

 icke höra hit. JSFu kunna alla dessa utan svårighet igenkännas 

 och ordnas efter ett skiljetecken som är ganska lätt synligt, äfven 

 på uppstoppade exemplar. Kännedomen om fotsålans utseende 

 hos dessa foglar, har således på en gång upplyst ett capitel af 

 naturkunskapen, som förut hörde till de aldra oredigaste och dunk- 

 laste inom området af de högre djurens historia. 



(*) Mellanfoten (Tarsen), som baktill slutas i hälen, är hos menniskan kort, bred och platt, och stöder helt och hållet mot marken. Foglarna deremot, liksom hundar, hästar och 

 boskapskreatur, trampa blott på tårna och hafva lång, smal mellanfot, som föres upprat, så att hälen står högt öfver marken. De äro hvad man kallar tågångare (digitigrada); 

 menniskan, liksom björnen m. fl., äro hälgångare (plantigrada). 



