TÄTTINGAR. 



De gifva då ofta från sig ett svagt, pipande och jollrande läte, 

 som är en verklig, ehuru temligen ofullständig sång. Hos den 

 indiska Skatan (Pica rufa) är detta samma läte vida starkare och 

 tydligare. Till och med den vanliga Kråkan (Corvus cornix) 

 låter understundom, ehuru mera sällan, under liknande förhållan- 

 den, höra en sång af pladdrande och knirkande toner, som dock 

 är ännu ofullkomligare än Skatans. Nötskrikan härmar ofta andra 

 fogelläten och Talgoxen sjunger om våren rätt lustigt, ehuru to- 

 nerna ej höra till de mycket omvexlande. Detsamma är förhål- 

 landet med flera andra arter af slägtet Parus. — Ladusvalan (Hir. 

 rustica), som ej heller plägar räknas bland sångarne, låter ofta, 

 då hon sitter stilla och ensam, höra en skärrande, pladdrande 

 sång, som är rätt munter ehuru den låter som om den vore fram- 

 prässad med någon svårighet eller som om hon pratade smått för 

 sig sjelf. Efter densamma har landtfolket uppgjort en historia om 

 hvad svalan berättar. Hon säger nemligen sqvallrande och för- 

 trytsamt : »min fru har förlorat min fru har förlorat ... ett rödt 

 nystan och en sa . . . ax«, hvilket har afseende på folksagan, att hon 

 varit kammarpiga hos jungfru Maria, men blifvit förvandlad till 

 fogel emedan hon stulit ett nystan rödt garn och en sax, afhvilka 

 hon nu, till straff, får bära det förra under halsen och den sed- 

 nare i stjerten. — Sjelfva Härfogeln, som dock saknar sångmuskler, 

 låter höra en tydlig sång uti det entoniga läte: »up! up!« som 

 gifvit honom sitt latinska namn Upupa. 



Sången är dock ej den enda lifsyttring hvarigenom Tätting- 

 ordningen utmärker sig framför de öfriga foglarna. Detta sker 

 äfven genom den konstdrift som röjer sig i sammansättningen af 

 boet. De flesta småfoglar sammansätta sitt bo med en utmärkt 

 skicklighet, göra det stadigt och djupt skålformigt samt pryda det 

 ofta smakfullt med mossa, hår o. d. — Många förse sitt bo med 



tak och många bygga det hängande, af de besynnerligaste former, 

 med konstrikt anbragt ingång o. s. v. Bland de öfriga foglarna 

 träffar man ej, så vidt jag känner, dessa särdeles konstiga bygg- 

 nader; blott några få af dem som mest närma sig till Tättingarna 

 bygga bo, som äro att jemföra med de enklare och vanligare af 

 dessa sednares ; t. ex. Colibri och några Cypseli. Roffoglarna samt 

 de vadare och vattenfoglar, som bygga i träd, lägga blott konst- 

 löst sammandragna bon, som äro nästan platta eller hafva obe- 

 tydlig fördjupning för äggen. Mängden af de öfriga äro, till sin 

 skicklighet att bygga, underlägsna äfven de minst konstfärdiga af 

 första ordningens arter. Detta förhållande förtjenar att ihågkom- 

 mas såsom nog märkligt, ehuru det, såsom bevis på företräde i 

 djurisk utveckling skulle kunna anses vara af mindre vigt än det 

 som blifvit sagdt om sången- ty bobyggnaden utgör hos foglarna 

 blott ett bihang till fortplantningsdriften och ligger helt och hållet 

 inom den omedvetna instinktens område* Då ungarne äro flyg- 

 färdige lemnas boet och besökes icke åter. Det är således ej ett 

 hemvist, eller ett skydd mot köld och oväder, utan blott en vagga 

 åt affödan, och nästa år bygger fogeln ett nytt, fullkomligen lika- 

 dant, ofta af materialier, tagna af det förra. Behofvet att bygga 

 måste uppfyllas och ingen öfning eller förkofran i konsten finnes. 

 Emellertid utvisar den större konstdriften en högre utvecklad in- 

 stinkt eller en större fullkomlighet i de kroppsdelar som äro verk- 

 samma vid byggandet. 



Anmärkningsvärdt är, att foglarnas konstdrift, äfven inom 

 första ordningen, icke är utbildad i samma förhållande som sång- 

 förmågan, utan snarare i motsatt förhållande med den. De slägten 

 som äro utmärkta för sin bobyggnad, äro i allmänhet dåliga sån- 

 gare, t. ex. slägtet Ploceus och nära derintill stående arter, slägtet 

 Aegithalus och andra former af Mesarnas familj, h varibland vi äfven 



