TÄTTINGAR. 



bildade formerna af de lägre ordningarna, och isynnerhet hos 

 några Vadare, såsom Tranan och den syd-amerikanskaPalamedea; 

 till och med Brushanens strider äro af samma beskaffenhet. Det 

 märkes äfven, i ringare grad, hos höns och änder, ehuru större 

 delen af de rörelser, som förefalla oss såsom lek hos dessas ungar, 

 knapt äro annat än en yttring af snålhet, för att fånga insekter och 

 annat dylikt till föda, liksom det, som förefaller oss såsom lek 

 hos fiskarne. — Hos Roffoglarna finner man ej en sådan lust. 

 De utmärka sig framför de flesta öfriga foglar, genom större 

 kroppskrafter och starkare synförmåga } möjligtvis äfven genom 

 styrka i de öfriga yttre sinnesorganerna, men de använda dessa 

 gåfvor blott för att tillfredsställa sin glupskhet. Roffogeln hvilar 

 antingen för att sofva eller för att speja efter rof; sångfogeln 

 hvilar under det han, för att uttrycka sin glädje, uti sång upp- 

 stämmer sin Skapares lof. 



Det är sannolikt att sångfoglarna haft ett icke ringa infly- 

 tande på den börjande utvecklingen af menskliga bildningen*, t} r 

 ehuru denna egentligen måste bero på medfödda själsförmögen- 

 heter, så hafva dock dessa behöft väckas och lifvas af de yttre 

 omgifvelserna. Under det första naturtillståndet, innan menni- 

 skans egna verksamhet och konstdrift hade förskaffat ämnen att 

 tänka öfver, ägde de omgifvande naturföremålen vida större be- 

 tydelse, såsom väckningsmedel för det slumrande sinnet, än de 

 kunde hafva sedan någon civilisation redan uppstått • och denna 

 sednare måste derföre i sin första början hafva till en god del 

 artat sig efter intrycken af den omgifvande naturen: Nyhollän- 

 darnes förnämsta lekar bestå i en efterhärmning af Känguruhs 

 rörelser och de nord-amerikanska vildarna muntra sig med att före- 

 ställa Bäfverns, Elgens och andra djurarters beteende. Men knapt 

 lära andra inflytelser af den omgifvande naturen hafva haft en 



Svenska Foglarna. L 



lika stor förmåga att uppväcka det poetiska sinnet och lifva käns- 

 lan för det sköna i naturen, som fogelsången, hvilken gladde de 

 i vildmarken lefvande menniskorna, liksom ännu alltid skogens 

 sångare förnöja den kringirrande vallgossen, och lärkan, den på 

 åkern arbetande landtmannen. Efter fogelsången torde menniskan 

 hafva bildat sin egen första sång, hvaraf ännu spår finnas qvar: 

 Samojeden sjunger efter alfogeln (Anas glacialis) och en likhet 

 med trastsången tyckes vara omisskännelig i vår egen folksång. 

 Den utmärktaste af alla sångfoglar är utan tvifvel den euro- 

 peiska Näktergalen. Ingen annan fogel är känd som frambringar 

 så melodiska och omvexlande samt starka och ihållande toner. 

 Dernäst komma en mängd trastartade foglar, såsom våra vanliga 

 Trastar (Turdus musicus och T. merula) samt vår Lärka. De 

 bästa sångfoglar i andra verldsdelar äro närmast att jemföra med 

 dessa. Indiens beryktade Bulbul (Pycnonotus bengalensis och sanno- 

 likt andra arter af samma slägte), har i sin sång mycken likhet 

 med vår sångtrast. Den i Nordamerika beprisade »Mockingbird« 

 (Mimus polyglottus), som allmänt anses för den förnämsta sån- 

 garen i hela Amerika, utmärker sig isynnerhet genom sin förmåga 

 att efterhärma andra foglars eller äfven djurs och menniskors läten, 

 och att derigenom gifva en stor omväxling åt sin sång, men to- 

 nerna äga ej det behag som hos våra bättre sångfoglar. Vidare 

 kunna såsom utmärkta sångare anföras åtskilliga sparfartade fog- 

 lar, t. ex. Canariefogeln från canariska öarna, af hvilka han fått 

 sitt namn, samt många af de sylvia-artade, såsom vår Sylvia hor- 

 tensis, Indiens Copsychus saularis och en mängd arter, kringspridda 

 i de flesta länder. Oriolus-arterna, som äro utbredda öfver nästan 

 hela den gamla continenten och hvaraf den europeiska arten, O. 

 galbula, någongång förvillat sig till vårt land, utmärka sig genom 



rena, vackra flöjt-toner, som dock äro föga omvexlande. De 



2 



