4 



FÖRSTA ORDNINGEN. 



räkna Kråkans kraxande, Skatans skratt m. fl. dylika fogelläten, 

 som mera sällan frambringas, men äro så mycket starkare och 

 ntmärktare. 



3:o De särskilda läten hvarigenom foglarna liksom tillropa 

 hvarandra, locka till sig ungarna, varna dem eller kamraterna för 

 fara o. s. v., samt de skrik eller utrop som förorsakas af fraktan, 

 vrede, smärta m. m. Dessa läten pläga vara helt olika med 

 de förutnämnda, men af flerfaldig beskaffenhet. — Hos somliga 

 fogelarter är dock temligen ringa skillnad mellan alla dessa olika 

 sorter af ljud, t. ex. hos Gråsparfven. 



Just derigenom att den egentliga fogelsången frambringas 

 under hvilan, såsom ett uttryck af kraft och välbefinnande, visar 

 den sig vara uttrycket af ett högre djuriskt lif än det, som blott 

 har afseende på naturbehofvens uppfyllande. Ben förorsakas af 

 ett öfverskott af lefnadslust och begär efter verksamhet; den är 

 således af fullkomligt lika beskaffenhet med sången och med all 

 yttring af skön konst hos menniskan. Liksom denna beror fogel- 

 sångens beskaffenhet på medfödda naturanlag, men är, åtminstone 

 till en viss grad underkastad förbättring genom öfning och stu- 

 dier. Yngre foglar göra tydliga försök, flera gånger, innan de 

 lyckas att taga den ton de tycka om och de äldre lära ofta af 

 andra. Den vinner beständigt genom öfningen, hvarföre gamla 

 foglar pläga sjunga bättre än de unga, och burfoglar, som aldrig 

 upptagas af omsorger för egen och andras näring, bli ofta bättre 

 sångare än de som lefva fria, isynnerhet då de hållas tillhopa 

 med andra, af hvilka de kunna lära. 



Hos foglarna af Tättings-ordningen finnes nemligen ej blott 

 förmågan att sjunga, utan äfven känsla för musik. De hafva 

 begär att höra den och förmåga att uppfatta, till och med att 

 lära och återgifva den. Det är bekant att man kan lära ganska 



många fogelarter att sjunga vissa lättare arier; ofta får man höra 

 dem som i fria tillståndet efterhärma andra, bättre sängfoglars 

 toner, (t. ex. Saxicola rubetra och Lanius collurio}, och mången 

 torde hafva roat sig med det ganska lätta, men verkligen ange- 

 näma experimentet, att medelst en pipa eller flöjt, eller blott 

 genom ihärdigt hvisslande af arier, uti en småskog samla omkring 

 sig alla de småfoglar som finnas i granskapet. Dervid komma 

 ej blott de egentliga sångfoglarna, utan äfven Mesar, Kråkor, 

 Korsnäbbar m. fl., hvilka älska sången ehuru de sjelfve ej förmå 

 frambringa den. 



Bland Däggdjuren, som i så många andra hänseenden äro 

 högre bildade än foglarna, märkes blott undantagsvis någonting, 

 som liknar sång; t. ex. hos många Gnagare. I allmänhet äro deras 

 läten osammanhängande och omelodiska. Fiskarna, som blott 

 tyckas lefva för att äta och fortplanta sig, äro stumma. Förmågan 

 att gifva läte från sig finnes bland de ryggmärgslösa, lägre dju- 

 ren, hufvudsakligen bland insekterna, hvilka, liksom foglarna, äro 

 bildade för att äga en stor rörlighet och hafva förmåga att flyga, 

 hvarföre de bland de lägre djuren äro detsamma, som foglarna 

 äro bland de högre. Af dem äga Bi, Flugor, Cicader, Gräshop- 

 por m. fl. förmågan att gifva starka, uthållande läten, hvilka dock 

 åstadkommas genom yttre delars verksamhet. De öfriga lägre dju- 

 ren äro i allmänhet stumma. 



Samma behof af verksamhet i en glad rigtning som alstrar 

 sången, yttrar sig på ett annat sätt, i form af lek, hos barn och hos 

 däggdjurens ungar; men då leken vanligen upphör med ungdoms- 

 åldern, så fortfar sången genom hela lefnaden; hos menniskan 

 kan leken öfvergå till ett ännn högre sträfvande. Äfven hos 

 foglar yttrar sig begäret att leka, men tydligast såsom en mot- 

 sats mot sång eller en ersättning för densamma, hos de mest ut- 



