TÄTTINGAR. 



i förmågan att röra sig med lätthet på flera olika sätt. De flesta 

 hoppa lika vigt på marken som bland trädens grenar och bevisa 

 genom sin egenskap af flyttfoglar att de förmå bruka sina vingar. 

 Roffoglarna flyga ofta starkare, men de röra sig ovigt både på 

 marken och uti trädkronorna. Papegojorna och flera af dem som 

 höra till den andra fogelordningen, och som af många anses vara 

 högre utbildade än Tättingarna, hafva likaledes oftast en mindre 

 mångsidig rörelseförmåga; de som klättra väl, eller annars röra 

 sig behändigt i träden, pläga röra sig dåligt på marken ("t. ex. 

 Gökarna, Hackspettarna), eller tvärtom, såsom förhållandet är 

 med Höns och Vadare. Dessutom finnes sångförmågan allenast 

 hos få slägten af alla dessa lägre ordningar. 



Fogelsången, som vi måste betrakta såsom den högsta bland 

 alla yttringar af djuriska läten och djurisk rörelseförmåga, förtje- 

 nar att något närmare skärskådas. 



För att tydligare bestämma begreppet fogelsång, böra vi, utom 

 denna, äfven med några ord omtala de öfriga läten som före- 

 komma hos foglarna. Man kan urskilja följande slag: l.o Den 

 egentliga sången, som frambringas, endast under de stunder då 

 fogeln är fri från näringsbestyr och fri från passioner, såsom en 

 sysselsättning under ledigheten; således oftast under hvilan, eller 

 under en, särskildt för sångens skull, företagen flygt, såsom af 

 Lärkan. Sången är alltid utmärktast under fortplantningstiden 

 och många foglar låta blott höra den då. Den kan till och med 

 hos många anses såsom ett uttryck af den vid denna tid vaknade 

 driften, eller såsom en yttring af behagsjuka: men dess egentliga 

 väsende är dock att vara en förlustelse under ledigheten från 

 arbete och passioner. Sedan ungarna blifvit utkläckta afstannar 

 sången, men många foglar börja åter om hösten och fortsätta till 



och med under kallaste vintern, såsom t. ex. Strömstaren. Van- 

 ligen är det blott hannarna som sjunga*, men af åtskilliga slag, 

 t. ex. några Sparfarter och Sädesärlan, sjunga äfven honorna. 

 Detta lärer isynnerhet vara temligen vanligt under första hösten, 

 eller förr än fortplantningsdriften samt deraf följande förändringar 

 och omsorger börjat. Sångförmågan förekommer inom alla fogel- 

 klassens ordningar. Gökens kuku, Kalkontuppens buller, Orrens 

 spel och Hönstuppens galande äro lika verklig sång som Näkter- 

 galens skönaste drillar, och Horsgökens besynnerliga läte, om 

 hvars heskaffenhet man ännu ej är fullt enig, måste utan tvifvel hit- 

 räknas. Men sången är fullkomligast och allmännast hos arterna 

 af Tättings-ordningen. 



2: o De vanliga läten, som man hos småfoglarna plägar be- 

 nämna locktoner, eller qvitter, och som de flesta af dem, samfc många 

 af andra ordningar, låta höra allt som oftast, äfven då de äro syssel- 

 satta med annat, såsom att söka föda, samt isynnerhet då de 

 om hösten och vintern draga omkring flockvis eller då de flyga längre 

 sträckor. Dessa läten äro vanligtvis korta och entoniga samt lika 

 hos båda könen. De frambringas, liksom sången, utan afsigt, för 

 att uppfylla behofvet af muskelverksamhet. De tyckas vara mindre 

 allmänna eller mindre tydliga hos de bättre sångfoglarna och ofta 

 mera ljudeliga hos en del af de arter som sjunga dåligt eller 

 allsicke. Sådant är Gässens, Ändernas och Hönsens vanliga läte. 

 Mesarna, Kungsfogeln, Snöskatan (Turdus pilaris), m. fl. dåliga 

 sångare låta nästan ständigt höra det och lemna derigenom en 

 ofta rätt god ersättning för de mera harmoniska ljud, som de ej 

 förmå frambringa. Det är genom dessa enkla läten, som flera 

 arter bland småfoglarna om vintern ge en icke ringa grad af lif 

 och trefnad åt våra annars ödsliga skogar. Hit måste man äfven 



