FÖRSTA ORDNINGEN. 



ord, härledt af ordet tak, och utmärka de foglar, som oftast 

 pläga vistas på taken. 



De till denna ordning hörande foglarna hafva äfven blifvit 

 kallade Sångfåglar, hvilket såvida är rigtigt att större delen bland 

 dem sjunga och att i allmänhet de flesta foglar som äro utmärkte 

 för en verklig sång, höra hit, såsom Näktergalen, Trastarna, Löf- 

 sångarna, Canariefogeln, Siskorna o. s. v.* men ett betydligt antal 

 af dem kunna ej sägas vara sångfoglar, såsom Kråkorna, Nöt- 

 skrikorna, Mesarna och ett stort antal utländska former, hvilka dock 

 alla, genom hela sin bildning, så nära likna de nyssnämnde, att de 

 icke kunna afskiljas från dem, utan tydligen höra till samma 

 naturliga ordning. Dessutom finnas åtskilliga arter af de öfriga 

 ordningarna, som låta höra en sång, ofta af ganska utmärkt be- 

 skaffenhet, t. ex. Göken, Vakteln, Hönstuppen, Orren, åtskilliga 

 snäppor och hafsänder o. s. v. Dessa äro således sångfoglar, utan 

 att derföre höra till Tättings-ordningen. 



Vi ställa denna Ordning främst i fogelklassen, hufvudsakligen der- 

 före, att de hithörande arterna uti sina kroppsdelars form och 

 genom åtskilliga lifsyttringars beskaffenhet, visa en utbildning, som 

 öfverträffar den hos alla andra fogelordningar och hvarigenoin de 

 äro bestämdt skilda från dem alla. De skulle således ej kunna 

 intaga något annat rum, än det första, utan att störa den Natur- 

 liga formserie, som samtliga Ordningarna af klassen bildar. Men 

 de äro väl passande att intaga detta rum, emedan de ostridligt 

 äro de, som bäst af alla uttrycka idéen af fogelnaturen och så- 

 ledes böra anses för de högst utbildade brand foglarna. Man har 

 vanligen uppfört Roffoglarna såsom de högsta i klassen, för deras 

 styrka och för de fruktansvärda klor och näbbar, som gifva dem 

 förmågan att mörda och förstöra de öfriga. Detta var en åsigt, 

 värdig den tid, då den råa styrkan och medel till andras under- 



tryckande ansågos för de högsta egenskaper bland menniskorna. 

 Men ehuru rofdjuren äro nödvändiga länkar af skapelsen, och 

 nödvändigt måste vara de starkaste, så kan man dock ej antaga 

 att blotta rofdjurs-naturen utgör ett kännetecken på djurisk full- 

 komlighet. Denna måste utmärkas af andra lifsyttringar, som, i 

 förening med utbildning af yttre formen, antyda en högre stånd- 

 punkt. 



Fullkomligheten hos en fogel består icke företrädesvis uti 

 utmärktare själsförmögenheter, såsom hos Däggdjuren, utan den 

 yttrar sig hufvudsakligen i en stor rörlighet och liflighet samt 

 dermed i sammanhang stående förmåga att gifva läte. Inga andra 

 djur märkas så mycket och bidraga så mycket att gifva lif åt 

 naturen, som foglarna. Då man kommer till ett land af främ- 

 mande naturbeskaffenhet äro vanligen foglarna de första djur som 

 ådraga sig uppmärksamheten och de äro, näst efter växterna, de 

 Naturprodukter, som mest bidraga att gifva en viss karakter åt 

 naturen. Ett landskap der inga foglar ses eller höras, förefaller 

 dödt och ödsligt, hvaremot fogeisån g eller till och med blotta 

 närvaron och rörelsen af foglar gifver en hög grad af lif och 

 glädtighet åt trakter, som annars skulle synas alltför enformiga. 

 Foglarna äro liksom bildade för att röra sig, synas och höras, 

 och inga andra former bland dem kunna anses vara de högst 

 utbildade I klassen, än sådane, som i hög grad äga dessa egen- 

 skaper. Förmågan att vistas och röra sig fritt och ledigt, lika 

 väl på marken som i träden och i luften samt att genom ut- 

 märkta, melodiska läten gifva sin närvaro tillkänna, måste anses 

 såsom kännetecken på högt utbildade foglar. Dessa egenskaper 

 finnas allmänt förenade hos största delen af de arter som vi räkna 

 till första ordningen, men icke, eller blott sällan, hos dem som 

 tillhöra de öfrige. Småfoglarna öfverträffa i allmänhet de öfriga 



