SLAGTET SYLVIA. 



67 



vingpennan lika med 7:de; 2, 3 och 4 i det närmaste lika långa. 

 Vingen: <f 63- ? 60 mm. — Färgen är ytterst nära lik den förres ; 

 gröngrå, med dunkelt gulaktiga ögonbryn, m. m. Undertill är 

 kroppen åt sidorna något mera gråaktig än bos S. trochilus. I 

 sommardrägten är kroppen ofvan mera gråaktig än hos den förre; 

 undertill hvit med ganska svag, blekgul anstrykning; — i höst- 

 drägten är han ofvan tydligare grönaktig, undertill hvit med svaga 

 blekgula streck på bröstet, ungefär så, som den förres sommar- 

 drägt, men strupen är knappt gulaktig. — Äfven storleken är lika 

 med den förres; men de största vingpennorna äro kortare: de 

 öfverskjuta de främre armpennorna blott med 12 eller 13 milli- 

 meter; (hos S. trochilus med 18, eller hos en ung, nyss fullvuxen 

 hona, med 16 mm.)» 



Så lika denne och nästföregående art äro till yttre utseendet. 

 så visa de dock betydliga olikheter i lefnadssättet. Sången är 

 isynnerhet olika. Hos S. abietina fmnes intet af den förres be- 

 hagliga, omväxlande sång, utan hon sitter i toppen af ett träd, 

 bland småskog eller vid öppna ställen, och skriker idkeligen: tjipp, 

 tjäpp, tjäpp, tjipp, tjäpp . . o. s. v. utan omväxling. Oftast plägar 

 hon då sitta i granar, men äfven, ej sällan, i björkar eller andra 

 träd. Det är denna sång som föranledt det ofvan anförda namnet 

 Grankäxa, hvilket dock icke lär vara allmänt brukligt. Det bil- 

 dades för tillfället, då jag en gång, i Norrland, frågade en bond- 

 gosse om han kände den lilla fogeln, som lät höra sig från en 

 trädtopp; hvarpå han svarade: "åh! det var en riktig käxa". Namnet 

 är uttrycksfullt för denna art, som åtminstone ej i vanlig mening 

 är sångare, och anföres här emedan det ej lyckats att i folkspråket 



iinna något namn för honom. — Denne är en af de foglar, som 

 häcka i Tyskland och än sydligare, samt i norden, men ej i det 

 mellanliggande, sydligare Sverige. I Norrige finnes han nära pol- 

 cirkeln (enl. Nilsson). I Sverige är han ej sedd uti det egentliga 

 Lappland; han tyckes nämligen ingenstädes gå Öfver granskogens 

 gräns, men linnes i Vesterbotten (t. ex. vid Skellefte), och vid 

 Lycksele. I ryska Lappland linnes han ett par grader norr om 

 polcirkeln (Liljeb.). Från dessa norra gränser är han tämligen 

 allmän ett stycke söderut: han är funnen i häckningstiden vid 

 Archangel och Kuopio (63°) : jag såg honom i Helsingland (vid 

 Söderhamn, 61 Vjj ), samt på Dovrefjäld och vid Throndhjem. Möj- 

 ligtvis finnes han ännu något längre ned, men vid Upsala, Stock- 

 holm, Christiania och derifrån ät söder har han hittils endast blifvit 

 antecknad under flyttningstiden, som om hösten inträffar sent. Vid 

 Stockholm är han vanlig i slutet af September; uti Skåne ses han 

 i October eller t. o. m. November. Vidare häckar han i Frank- 

 rike, Tyskland och på södra Europas berg, äfven på Sicilien, samt 

 öster ut, i södra Ryssland, och på Krim, hvarest granträdet full- 

 komligt saknas. — I östra Siberien ersattes han, liksom den före- 

 gående, af en föga skild, något mera gråaktig art, S. sibirica 

 Midd. som möjligtvis kan vara den af Pallas beskrifna Mot. acre- 

 dula (se noten vid föregående art). — Om vintern finnes han i 

 hela norra Afrika samt i Europas medelhafsländer (såsom Sicilien) 

 der han således anses stationär. 



Synon. Sylvia abietina, Nilsson Vet. Ac. H. 1819 ; — Skand. Fn. 

 Ed. 1 et 2;— Ed. 3, p. 333 (Ficedula abietina). — Gloger Handb. 

 218. — Sylvia rufa Bechst. N. G. D. et rec. (nec. Gm., Lath. (*). — 



(*) Sylvia rufa Gm.; Lath. Ind. n:o 27, är ensamt beskrifven efter Brisson III, 387, Curruca rufa, som är en obestämd art, kanhända S. cetti?, hortensia eller knappt S, cinerea, 

 men säkert ej S. rufa Bechst. — Figuren i Pl. Enl, 581, 1, som citeras hit, är obestämbar. Den kan möjligen föreställa en illa ritad S. hortensis, och synes vara uppgjord 

 efter Brissons nyss citerade beskrifning. 



