76 



TRASTARTADE FOGLAR. 



sett dem närmast beslägtade med dessa, men till alla sina delars 

 bildning öfverensstämma de så nära med Sylvia och Luscinia, att 

 de ej kunna aflägsnas från denna familj. Den enda betydliga af- 

 vikelsen från dem utgöres af den eget bildade fjäder som betäcker 

 näsborrarna; men dessa sednare äro alldeles lika med dem hos 

 föregående elägten. 



58. Kungsfogeln (Regulus cristatus) Pl. XV, fig. 2; grå- 

 aktigt grön, under blek; hjessan lysande gul; hufvudets sidor ble- 

 kare, enfärgade. Yinglängd 53 mm.; tärs 17. Vingen är något 

 brokig af svart och hvitaktigt. Hjessans fjädrar äro ganska långa» 

 de på sidorna äro svarta och kunna läggas öfver samt aldeles be- 

 täcka de mellersta, klart gula. Hos hannen är hjessan brandgul; 

 hos honan ljusgul. Ungarna, i nästdrägten, likna de gamla men 

 sakna det gula på hufvudet. 



Denne är den minste af alla Skandinaviens foglar; hela läng- 

 den utgör omkring 90 mm. (3V 2 tum). I kroppen är han något 

 mindre än Gärdsmygen, men han har längre vingar och stjert, Han 

 finnes i hela Skandinavien, utom i de högre fjäld traktera a. Upp- 

 giften att han finnes i Finmarken ("vid Nordcap", Rasch efter 

 Rathke) är säkert felaktig; men i Svenska Lappland går han nä- 

 stan så långt opp som barrskog växer. (*) Vidare finnes han i hela 

 det öfriga Europa, men i Medelhafsländerna, om sommarn blott på 

 bergshöjder. Till Belgien skall han endast komma om vintern. Af 

 Afrika bebor han Algiriet. Uti Siberien finnes han, ehuru sällsynt 

 (Pallas), men på Japan lärer han vara allmän. Den i Nordame- 

 rika vanlige R. satrapa är ganska föga skild från vår art. —Kungs- 

 fogeln är ej egentlig flyttfogel utan tyckes till en del stanna qvar 



öfver vintern, äfven i ganska nordliga trakter, såsom vid Kuopio, 

 i Dalarna och vid Stockholm; men det är dock tydligt att de då 

 i allmänhet röra sig mot söder. I Skåne äro de sällsynta om som- 

 marn, men bli om hösten högst ymniga. Likså märkes det tydligt 

 i norra Tyskland att ett ej ringa antal då kommer öfver dit här- 

 ifrån. — Under större delen af året draga de omkring i stor mängd 

 tillhopa, i skog och trädgårdar, der de, för att plocka små insek- 

 ter samt dessas ägg och larver, klänga öfver och under grenarna 

 i träden, utan att någonsin komma ned på marken, och låta stän- 

 digt höra sitt korta, hvisslande läte. Under fortplantningstiden, då 

 de sprida sig parvis, låta de dessutom höra en liten, svag sång. 

 Boet är skålformigt, men väl sammansatt, fast och för en så liten 

 fogel ganska stort. Det sättes mellan gran qvistar, väl dold t. Äggen 

 sägas vara många: 6 till 10, blekröda med ljust rödgrå fläckar och 

 föga större än sockerärter. Namnet Tumme-liten brukas hos oss 

 ömsom för denna och för Gärdsmygen. 



Synon. Motac. regulus Linn. — Sylvia regulus Lath.; — 

 Temm. Man. 229. — Regulus cristatus Koch; — Nilss. Fn. 428. 



— Bp. Csp. 291. 



Regulus ignicapillus (17) som blott skiljer sig från den förra ge- 

 nom ett svart band genom ögat, ofvan begränsadt af ett hvitaktigt, samt 

 genom något mindre storlek, har blifvit funnen på Seland, ehuru, efter 

 som det vill synas, ej såsom ständig invånare. I Tyskland och det syd- 

 ligare Europa är han tämligen Eillmän. Han är något mindre än den 

 föregående och således den minste fogel i Europa. — Sylvia ignicapilla 

 Brehm. — Temm. Man. — Regulus ignic. Naum. — Nilsson Fauna 430. 



— Gloger Handb. 397. — Kjserbölling. Orn. Dan. 192. 



(*) Sannolikt upphör han egentligen med Granen och nordligast omkring Muonio elf i 

 ställe ofvanför granträdet, såsom vid Qvickjork (enl Lowenhjelm). 



Torne lappmark, omkring 68° lat ; men finnes dock på ett och annat till climatet gynnadt 



