SLAGTET LANIUS. 



81 



Stjerten starkt rundad eller graderad. — Borsthåren medelmåttiga; 

 tarsen har v.p. i af vinglängden och är framtill beklädd af flera 

 sköldar. — De hithörande arterna hafva, genom sin starka näbb 

 med krökt spets, någon likhet med de egentliga roffoglarna, och 

 blefvo af denna anledning fordom sammanförda med dem. De 

 utmärka sig äfven genom styrka och rofgirighet. De lefva mest 

 af större insekter, såsom Skalbaggar, Humlor o. d., men de större 

 arterna förtära dessutom möss, småfoglar o. d. De bygga öppna 

 bon mellan grenar eller qvistar. 



62. Varfogeln (Lan i us excubitor), Pl. XVIII, fig. 1; 

 ofvan ljusgrå, under hvit. Första vingpennan nära hälften så lång 

 som den längsta; andra *= 7:de. Stjerten längre än vingen, med 

 mellersta pennan längst; de öfriga gradvis kortare, i ändan bredt 

 hvita. — Från näbben genom ögat, ett bredt svart, ofvan hvit- 

 kantadt band. Skullran hvit; vingen svart och hvit. Hanne och 

 hona lika. Vingen 116 mm. Tärs 27. 



Namnet Varfogel kommer af hans varsynthet. Han begagnas 

 nämligen af falkjägare för att tillkännagifva ankomsten af roffog- 

 lar. dem han varseblir så snart de äro innom sigte, h varvid han 

 låter höra ett eget, kort läte. — Han är tyst och enslig, sitter 

 vanligast stilla i toppen af ett träd och har blott ett högst obe- 

 tydligt sångläte. Han hörer till de foglar som ej flytta långt mot 

 söder om vintern. Om sommarn finnes han hos oss hufvudsakli- 

 gen inom Lapplands skogsregion och närliggande trakter, så väl 

 mot söder som ända opp till Ostfinmarken. Dock skall han äfven 

 häcka på ett och annat ställe i mellersta och södra Sverige. Där 

 ser man honom annars nästan blott höst och vår, till och med 

 midt om vintern; men han är ingenstädes allmän. I mellersta 



Svenska Foglarna. I. 



Europa från Belgien till södra Ryssland förekommer han om som- 

 marn i skogstrakter; möjligtvis äfven i södra Europa, och från 

 Afrika (Egypten, Nubien) hafva vi exemplar, skjutna om vintern. 

 Omkring gränserna af Europa förekomma flera något olika former 

 af denna fogel, hvilka ömsom bliivit ansedda såsom blotta clima- 

 tiska varieteter eller såsom egna arter. I Europas medelhafsländer 

 samt södra Ryssland förekommer (jemte den vanliga?} en form 

 som är något mörkare grå (L. meridionalis Terara.). Den som 

 bebor hela Siberien uppgifves vara något större, med hvit öfver- 

 gump o. s. v. (L. major Pall), och i Nordamerika förekomma två 

 föga skilda former. — Den vanlige europeiske arten säges bygga ett 

 stort bo, af risqvistar m. m., i träd. Han lefver af insekter, ödlor, 

 t. o. m. småfoglar, hvarföre han hatas af dessa sednare, liksom 

 Hökar och Ugglor; och liksom dessa får man ofta, om hösten, 6e 

 honom förföljd under flykten af svalor, ärlor och andra småfoglar, 

 som väl ej kunna göra honum mycket ondt, men som dock ej 

 kunna underlåta att uttrycka sin förargelse mot sin fiende. 



Syn. Lanius excubitor Linn. et omn. — Nilss. Fn. 276. — 

 Bp. Csp. 363. 



Lanius minor (20), ofvan grå, under hvit (öfverdragen af svag rosen- 

 färg); hela pannan och hufvudets sidor svarta. — Vingen omkring 115 

 mm.; tärs 25. Färgen nära lik den förres, men vingar, stjert m. m. till 

 formen såsom hos de två följande. Näbben kortare och tjockare än 

 hos båda. 



Denne invånare af hela mellersta och södra Europa samt norra 

 Afrika har åtminstone ett par gånger blifvit funnen i Skåne och en eller 

 annan gång i Danmark. Ett exemplar skall äfven vara erhållet vid Hel- 

 singfors. Söder om finska viken är han vanlig. Han berömmes såsom 

 en god sångare, som isynnerhet är utmärkt för sin förmåga att återgifva 

 de toner han hör af andra. — (Lanius minor Gmel. p. 308. — Temm. 

 et rec. — Nilss. 111. fig. hft. 18. — Fn. 279. — Kj»rböll. Orn. Dan. 121). 



21 



