SLÄGTET AMPELIS. 



83 



13. SIDENSV ANSSLÄGTET ( A m p e 1 i s) . 



Näbben kort, föga hoptryckt; vid roten bred. Näsborrarna 

 tätt betäckta af fina fjädrar. Inga tydliga borsthår. Stjerten jämn, 

 tämligen kort (ej | af vinglängden). — Några få arter, som nära 

 likna hvarandra, finnas i de nordliga delarna af Europa, Asien och 

 Nordamerika. Den sydligaste af dem tillhör Japan. De hafva 

 långa spetsiga vingar, med första pennan ytterst liten; korta fötter; 

 tofs på hufvudet, samt egna, röda bihang på vingarna. De synas 

 vara tämligen afvikande från alla andra fogelslägten och förenas 

 ej med något annat genom mellanformer. 



64. Sidensvansen (Ampelis garrulus), Pl. XVIII, fig. 4; 

 rödgrå, stjertspetsen gul; handpennorna vid spetsen gulkantade. 



Handtäckfjädrarna och armpennorna i spetsen hvita; under- 

 gumpen rödbrun. De flesta armpennorna hafva i spetsen ett af- 

 långt, högrödt bihang, i form af en liten platt, hård och glänsande 

 skifva. Understundom ses ett mindre dylikt i spetsen af stjert- 

 pennorna. — Hanne och Hona äro lika till det yttre, men kunna 

 någorlunda säkert skiljas på hakans svarta färg, som hos hannen 

 är renare och lika svart ända till den nästan tvära, nedre gränsen: 

 hos honan är däremot det svarta nedåt mera utbredt och små- 

 ningom blekare. — Ungarna i första drägten sakna svart färg på 

 hakan och röda spetsar på armpennorna. — I första ruggningen 

 (om hösten) tillkomma båda delarna, men fogeln igen kännes ännu, 

 åtminstone ett år, på handpennorna, som i spetsen sakna hvit kant. 



— Vid en ny ruggning få dessa pennor i spetsen en bred hvit 

 kant, som bildar en vinkel med den gula fläcken på yttre fanet. 



— Vinglängd 115, tärs 20 mm. 



Anm. De röda spetsarna på stjertpennorna förhålla sig gan- 

 ska olika. Oftast saknas de aldeles, äfven hos gamla fogiar; men 

 ej sällan synas de såsom en liten röd prick i spetsen på några af 

 pennorna. Ibland äro de större på de mellersta, ibland på någon 

 af de yttre pennorna; de kunna vara nära hälften så stora som 

 på armpennorna, hvilket dock är högst sällsynt. Dessa bihang i 

 stjertpennorna finnas lika väl hos yngre hannar (hvilka ännu ej 

 fått hvit kant i spetsen af handpennorna), som hos de gamla, och 

 de kunna vara lika stora hos de förra som hos de sednare; men 

 jag har ej sett dem hos honor. Ej sällan är fjäderskaftet i pen- 

 nornas gula del rödt, äfven utan röd spets; stundom äro de sista 

 4 till 8 fanstrålarna aldeles, eller blott i spetsen, röda, och då altid 

 hårda och styfva. Öfverhufvud synes det på stjertpennorna rätt 

 tydligt, att den röda spetsen är sjelfva den först bildade ändan af 

 fjädern, som blifvit inbäddad i ett ymnigare lager af färgadt horn- 

 ämne, hvarigenom strålarna ej kunnat utbilda sig, utan blifvit lik- 

 som hopklibbade med hvarandra och med skaftet till en platt skif- 

 va. Afven på armpennornas bihang ser man nästan altid, på yttre 

 sidan, 1 till 3 strålar, som vid roten äro fria och utbildade, men 

 sedan förenade med den röda skifvan. 



Från alla våra öfriga Trastartade fogiar afviker Sidensvansen 

 genom sin nästan rena växtdiet. Han lefver af allehanda bär och 

 frukter, såsom enbär, rönnbär, nypon o. s. v. samt i södra län- 

 derna af drufvor, hvaraf namnet Ampelis är härledt. I fångenska- 

 pen förtär han aldeles ej insekter, såsom redan de gamle förfat- 

 tarne hade anmärkt. Likväl är det troligt att ungarne dermed 

 matas. (*) — Denne fogels fortplantning har länge varit okänd» 

 Inbyggarne i de delar af Lappland, där han vistas om sommarn, 



(*) Då detta blad är färdigt att tryckas, lär jag känna, att H:r Meves i Stockholm, under en resa i Jämtland, sistlidne Augusti träffat ett par Sidensvansar med en kull ungar, och 

 att han i kräfvan och näbben hos de gamla funnit talrika, mjuka insekter (isynnerhet af si. Hirtaea och Ephemera) jämte bär af Empetrum, hvarmed de matade ungarna. 



