84 



TRASTARTADE FOGLAR. 



känna intet därom, men undra sjelfve däröfver. Han bygger näm- 

 ligen i ödsliga skogstrakter och håller sig då tyst, smygande undan 

 för h varje fara, utan att med det ringaste läte eller genom oro 

 förråda det ställe där boet finnes. Likväl lyckades det nyligen 

 en Engelsman, Hrr Wolley, att erhålla flera bo, sedan han i några 

 års tid rest i Lappland, hufvudsakligen i afsigt att finna ägg och 

 bo af denna, af Garrulus infaustus m. fl. nordiska arter (se Zool. 

 Proc. 1857, 24 Mars). Han erhöll dem genom att utfästa belö- 

 ningar åt inbyggare, på de trakter där dessa foglar finnas. Siden- 

 svansen sätter, enligt hans uppgift, nästan såsom Taltrasten, sitt 

 bo på grenar af större eller mindre barr- eller löfträd, som äro 

 angripna af skägglaf (Usnea, Alectoria o. d.). Det är skålfor- 

 migt, tämligen stort: omkring 6 tum i yttre diameter, sammansatt 

 af skägglaf, grässtrån och, ytterst, af talrika torra trädqvistar. 

 Aggen äro vanligen 5, rödgraaktigt hvita med svartbruna prickar. 

 Ägg hade blifvit funna något före medlet af Juni; men ett nybygdt 

 bo, utan ägg, som H:r W. skänkte till Riksmuseum, fanns d. 29 

 Juni. En, äfven till R. M. skänkt hona, som var tagen på boet, 

 har den färgdrägt, som ofvan beskrifves för de yngre (i andra 

 året), hvilket visar att fogeln fortplantar sig före sin fullständiga 

 färgutveckling. 



Sidensvansen bebor om sommarn Lapplands barrskogsregion 

 ocn, åtminstone omkring norra delen af Bottniska viken, låglandet 

 ända till hafskusten. Hrr Wolley skall hafva fått sina bon i trak- 

 ten af Muonioniska (68° lat.), och i de nedan citerade skrifterna 

 om fogelns fortplantning uppgifves han vara funnen häckande vid 

 Kemiflodens utlopp och på öarna utanför Uleåborg (65°). I 

 trakten af Kuopio (63°) skall han vara sedd midt under sommarn 

 (Wright). Till och med i norra Wärmland (60—61°) skola ungar 

 vara funna (enl. Nilsson). Härvid bör man dock ihågkomma att 



så snart fogelungar lemnat boet, behöfva de ej många dagar för 

 att förflytta sig till ansenliga afstånd från födelsebygden. — Där- 

 emot tyckes Sidensvansen ej vara funnen mycket långt åt norr. 

 De nordligaste ställen jag känner äro: Enare Lappmark (68 — 69°?), 

 hvarest. han, enl. uppgift i bref af H:r Nord vi, skall hafva ett 

 eget namn bland Lapparna. (Han skall t. o. m. vara sedd ända 

 opp vid Tana elf, omkring 70°, hvilket dock väl endast kunnat 

 vara dit förvillade exemplar.) W. von Wright fann honom i 

 Juni månad 1832, vid Muonio elf, ej nordligare än vid 68i°, i trak- 

 ten af Karesuando (Nilss. Fn.; Jäg. förb. 1832), men ganska all- 

 män något åt söder därifrån (67?°). 



Det synes häraf troligt att Sidensvansen hos oss fortplantar 

 sig i de öfre trakterna af Norrland, inom öfre delen af gransko- 

 gens region, samt ett stycke, men ej särdeles långt opp, i den 

 lappländska tallregionen. — Han finnes vidare om sommarn i norra 

 Ryssland och långs igenom hela Siberien, samt, mindre allmän, i 

 Nordamerika; således rund t omkring jorden, i södra delen af kalla 

 zonen, utom Grönland, hvarest skog ej finnes. 



Ett annat drag, hvarigenom denne fogel skiljer sig från de 

 flesta öfriga trastartade foglar. är att han, liksom kråkor och sparf- 

 var, lefver i stora, tätt slutna flockar under hela den kallare de- 

 len af året. — Utflyttningen om vintern är ganska irregulier och 

 tyckes rätta sig. ej blott efter tillgången på föda, utan äfven efter 

 ett ganska ombytligt antal af individer, eftersom fortplantningen 

 vissa år lyckats bättre än andra. Ganska ofta öfvervintra en del 

 rätt nordligt, t. ex. i Vesterbotten (vid Skellefteå), och år 1847 

 sågos de om vintern vid Kalix (66° lat.). Till Stockholm komma 

 de nästan alla år; understundom, några år å rad, i stor mängd; 

 sedan, under några år, ganska fåtaliga; t. ex. vintern 1856—7, 

 då blott högst få varit synliga. Äfven följande vinter sågos blott 



