SLAGTET AMPELIS. 



85 



få ; men den ovanligt milda vintern 1858 — 9 äro de ytterst ymniga 

 ännu i Februari. I Skåne samt i mellersta Europa ser man dem 

 blott vissa år, eller några år efter hvarandra; men en och annan 

 gång i stora flockar. Ofta, under strängare vintrar, komma de till 

 Odessa* I Belgien sågos de nästan årligen, i Dec. — Februari, på 

 1830-talet. Vintern 1844 — 5 syntes de i mängd i Baden. Ganska 

 sällan träffas de i Frankrike och England. Något oftare har det 

 händt att de kommit ända ned till Italien, såsom 1530 och 1551, 

 då de fångades i stor mängd vid Modena, Bologna etc, och år 

 1841 sågs en flock i oliveskogarna i Algiriet. Detta hörer dock 

 till undantagen; i allmänhet är Sidensvansen en snöfogel, som ej 

 älskar de blidare climaten. — Denne fogel är tyst och lugn ; han 

 låter blott sällan höra ett högst obetydligt sångläte, men äter glupskt. 

 Han flyger starkt och igenkännes därunder på den egna, något 

 ojämna rörelsen. Ned på marken tyckas de sällan komma, om ej 

 för att dricka, De röra sig där ovigt och illa hoppande. Mot 

 våren sägas hannar och honor skilja sig i olika flockar. 



Synonymi. Ampelis Linn. S. N. 1735 (Ampelis Aldrov. 1599). 

 — Amp. garrulus L. S. N. XII et Fn. Sv. — Lath. — Nilss. Fn. 

 Ed. 1, 155. — Bonap. Consp. 336. 



Bombycilla Vieill. Analyse, 1816 (Bombycilla, Schwenckfeld, 

 1603; et Briss. 1760: vol. II. in gen. Turdino). — Bomb. garrula 

 Vieill. Diet., et Ene. 766. — Gloger Handb. 389. — Nilss. Fn. 

 Ed. 3, 238. 



Om de röda fjäderspetsarna, jämf. Andersén Vet. Ac. Ofv. 1859, 

 219. — Om fortplantningen m. m. Nilsson Fn. Ecl. 3: I, add. p. 571. 



— Wolley, Zool. Proc. 1857, 55. 



1858, 307. 



Nordmann, Journ. fur Orn. 



Fj er de Familjen. 



Mesar (Parin«). 



Näbben ganska kort och stark, kullrig, utan inskärning vid 

 spetsen, som är rät, och oftast något trubbig. Näsborrarna små, 

 runda, tätt beklädda af fjädrar (utan hvälfd hinna). — Denna fa- 

 milj är en af de bäst begränsade och mest naturliga. Alla arterna 

 hafva långa, mjuka, nästan glanslösa och föga elastiska fjädrar; 

 medelmåttiga vingar och fötter. Tarsen omkring i af vingens längd, 

 framtill beklädd af flera sköldar. Hos alla våra arter är första 

 vingpennan kort, men betydligt längre än handens täckfjädrar; 2:dra 

 lika med 8:de eller 9:de; 4 och 5 längst. Tungan är i spetsen 

 tvär, med 4, delade (pensellika) borst. Näbbens form är dock mest 

 egen. Den hos de föregående foglarna vanliga inskärningen vid 

 näbbspetsen saknas derigenom, att den är dragen längre tillbaka 

 och där bildar en otydlig, rundad, långsträckt bugt. Hos alla ar- 

 ter af denna familj ser man derföre att öfverkäkens kant bildar en 

 liten utvidgning under näsborrarna, näst bakom denna lilla bugt. (*) 

 Borsthår finnas, men små och tilltryckta. 



De hithörande arterna äro små, högst lifliga och oroliga, ny- 

 fikna, men icke skygga. De draga omkring i små, spridda floc- 

 kar, som beständigt ömsa plats, klänga omkring grenar och qvi- 

 star, der de söka föda, och låta ständigt höra sina ömsom fina 

 och sträfva locktoner. De äro i hög grad allätande och förtära 

 så väl insekter och dessas ägg^ som andra djuriska ämnen, frö, 

 frukter m. m De flytta icke bort om vintern, utan slå sig då 

 ofta tillhopa med andra arter af slägtet, och till flocken sälla sig 



(*) Näbbhaket uppstår genom en liten skillnad mellan den del af näbbens hornslida som bekläder det egentliga öfverkäksbenet (Max. superior, hvilket bildar näbbens sidokanter), 



och den del som tillhör mellankäksbenet (Os intermaxillare, hvilket bildar näbbspetsen). Hos Parus är den förstnämnde delen ganska kort, blott belägen under näsborrarna. Båda 

 dessa ben äro dock hos foglarna fullkomligt hopvuxna. 



Svenska Foglarna, L 22 



