86 



TRASTARTADK FOGLAK. 



vanligen Trädkrypare, Nötväckor eller Kungsfoglar, hvilka alla låta, 

 hvar på sitt sätt, så att det blir muntert och lifligt i skogen där 

 hela detta sällskap drager fram. Men de fleste arterne besöka 

 äfven slättbygderna, där som finnas häckar, trädgårdar eller blott 

 spridda träd. Ned på marken komma de aldrig eller åtminstone 

 sällan. Deras sång är af aldra ofullkomligaste sorten och består 

 hos de flesta blott af läten som likna vanliga locktoner, hvilka ofta 

 upprepas under det cle oroligt röra sig omkring bland grenar och 

 qvistar. Emedan de fortplanta sig ganska starkt, så äro de i all- 

 mänhet talrika och emedan de ej dölja sig, utan tyckas göra allt 

 för att visa sina små personer, så bidraga de mera än de flesta 

 andra djur, att under vintern lifva den ödsliga naturen. Uti hela 

 sitt väsende: sin rundade form och grå färg, sina mjuka hårlika 

 fjädrar, sina ostadiga rörelser och sin allätande beskaffenhet, få de 

 en viss likhet med möss, som väl knappt lärer undfalla någon. 

 Man skulle till och med kunna föreställa sig att de deraf fått sitt 

 vanliga Germaniska namn: Meise; nämligen att detta ord härledde 

 sig af det nära lika ljudande Mäiise, och ursprungligen hetat Mäuse- 

 vogel, Wald-Mätise eller något dylikt. Detta blir ännu troligare 

 deraf, att deras vanliga namn i England än i dag är Tit-mouse. 

 och att Talgoxen i Danmark kallas Mus-vitt; ett namn som jag i 

 Skåne hört användas för Nötväckan (Sitta), under formen: Mus- 

 veta. Dock skrefs det tyska namnet på 1500-talet (af Gessner 

 m. fl.) liksom nu: eine Meise, die Meiss, t. o. m. Maise. 1 alla 

 händelser synas dessa foglars fransyska namn Mesan ge samt det 

 svenska, norrska och danska Me is eller Mes och det holländska 

 Mees vara af samma rot som det tyska Meise. — Dessutom be- 

 nämnas de ofta hos oss Tita eller Ty ta (uti Altita, Entita, Tom- 

 tita), hvilket namn öfverensstämmer med det norrska Talgtit, Hsen- 

 getite, och det engelska Tit-mouse och Tom-tit, men tyckes hafva 



haft en något allmännare betydelse, liksom namnet Titling på Is- 

 land och Färöarna. Det återkommer i namnet Göktyta, samt i 

 Oväderstyta, som är en allmännare benämning för foglar som sy- 

 nas vid oväder, Strån dtita (små Totani eller Tringse) o. s. v. 



14. MES-SLÄGTET (Parus). 



Stjerten medelmåttig (kortare än vingen), något klufven, med 

 yttersta pennan något kortare. — De fleste hafva hufvudet ofvan 

 samt strupen svarta och kinderna hvita. Hannar och honor äro 

 lika; äfven ungarna likna de äldre, men äro något mattare färga- 

 de. — Dessa arters utseende och lefnadssätt omtalades nyss; men 

 då vi åtskilja nästa slägte (Orites) så återstå några egenheter att 

 nämna, hvarigenom de båda slägtena skilja sig. Desse, de egent- 

 lige Parus-arterne, bygga, uti trädhål, tämligen konstlöst hopsatta 

 bo, i hvilka de lägga ett stort antal, 10 till 12 eller flera Ugg, 

 som äro hvita med rödaktiga prickar. Mången gång finner man 

 dock deras bo inuti gamla Skatebo o. cl. st, Då de bygga i ett 

 trädhål pläga de utvidga detta, genom att hacka i den murkna 

 veden, och i allmänhet ser man dem ganska ofta hacka, nästan 

 som de egentliga klättrarna på sådana födoämnen som de endast 

 derigenom kunna sönderdela, t. ex. hårdare frukter, större insek- 

 ter, ben, ostbitar m. m., hvarvid de begagna fötterna för att fast- 

 hålla stycket. Arter finnas i alla verldsdelar utom Sydamerika 

 och Australien. 



65. Toppmesen (Parus cristatus), Pl. XVI, fig. 2; grå, 

 under hvitaktig, hufvudet med spetsig, upprättstående tofs. — Vin- 

 gen : c? 65, 9- 58 mm.; tärs 16. 



