SLÄGTET PARUS. 



87 



Bland våra arter har denne finast näbb och, jemte den näst- 

 följande, mesta likheten med slägtet Sylvia, eller snarare med 

 Kungsfogeln, hvilken han ej heller mycket öfverträffar i storlek. — 

 Toppmesen vistas helst i barrskog, der han lätt igenkannes på sin 

 eget drillande lockton. I Skandinavien och Finland finnes han till 

 63 å 64° n. lat., väl ej sällsynt, men icke heller ymnig. Vid 

 Stockholm är han vanlig. I Skåne ser man honom däremot sällan 

 och blott på få ställen. Han skall dock häcka vid Wram (vid 

 Linderödsåsen, enl. Liljeborg) och jag har ett par gånger om hö- 

 sten sett spridda exemplar i skogarna en mil norr om Ystad. I 

 Danmark lärer han ej förekomma. Öfver hela mellersta Europa 

 är han sparsamt utbredd, från Frankrike till Polen och Ryssland 

 samt Caucasiska länderna; men tyckes ej förekomma i det egent- 

 liga södra Europa, och hv arken inåt Asien eller i Afrika. Denne 

 är således en af Europas mest egna fogelarter. Det ofvan antag- 

 na svenska namnet är tämligen vanligt i Svealand, där fogeln all- 

 männare förekommer. Han kallas där äfven Meskung, samt Hatt- 

 mes och Granlus, hvilka båda namn äfven ofta beteckna andra 

 arter af slägtet. 



Syn. Parus cristatus Linn. — Nilss. Fn. 413. — Gen. Lo- 

 phophanes Kp. — Bp. Csp. 228. 



66. Svartmesen (Parus äter), Pl. XVI, fig. 4; mörkgrå, 

 under hvitaktig; hufvudet och hela strupen svarta med hvita kin- 

 der och en stor hvitaktig fläck i nacken. — Vinglängd omkr. 60 

 mm.-, tärs 16. Vingen svartaktig; täckfjädrarna i spetsen hvita. 



Liksom den förre, har denne tunnare näbb än de följande, 

 och, liksom den, föredrager han barrskog och kommer mera säl- 

 lan in till husen. Äfven till sin utbredning mot norden likna de 

 hvarandra; ty Svartmesen tyckes knappt finnas öfver 63 å 64° n. 



lat. i Sverige och Finland, och är om sommarn sällsynt i Skåne. 

 Men om vintern träffas han där oftare, då äfven spridda exemplar 

 komma öfver till Danmark. Han finnes uti hela mellersta Europa, 

 samt på bergshöjderna i Italien och Sicilien, vid Caucasus och ge- 

 nom hela Siberien, ända till Japanska hafvet. Man har till och 

 med trott sig igenkänna honom uti målningar från Japan. Han, 

 har varit uppgifven såsom funnen i Algiriet, hvilket dock lärer 

 bero på förväxling med en närstående art. — Jag har ej hört nå- 

 got verkligen svenskt namn som särskildt tillhör denna. Allmogen 

 skiljer honom ej från de följande arterna. 



Synon. Parus äter Linn. — Nilss. Fn. 411. 



67. Talgoxen (Parus maj^or), Pl. XVI, fig. 3; ofvan grön- 

 aktig, under gul; hufvud, strupe och ett band långs bröstet svarta; 

 kinderna hvita; en fläck i nacken gulaktig. — Vingen omkring 77 

 mm.; tarsen 20. Yttersta stjertpennan utåt snedt hvit. 



Såsom både den störste arten i slägtet och ganska allmän 

 samt den vackrast färgade, är Talgoxen den, som mest synes. 

 Men det som isynnerhet gör honom väl känd, är hans begär efter 

 djurisk föda; ij det är för att söka efter kött och talgbitar, ben 

 och afskräden, som han under hela den kallare årstiden vistas 

 omkring husen, där han, äfven på slättbygden, är ett slags vanligt 

 bihang, liksom sparfvar och möss. Hans rofgirighet gör, att han, 

 åtminstone i fångenskapen, anfaller och dödar andra småfoglar, 

 ofta större än han sjelf, då han altid säges hacka hål på deras 

 hufvud för att åtkomma hjernan. — Redan under de första vackra 

 vårdagarna, innan snön ännu smält bort, får man höra Talgoxen 

 sjunga sina få, men starka, glada och vackra toner: tuditu, tudftu, 

 — sizidä o. s. v., eller såsom bonden, i Skåne och i Östergöth- 

 land, tycker sig höra honom klaga: lite hö! Kort derefter 



