SLÄGTET PARUS. 



89 



Anm. Vi upptaga här det äldsta af alla, åt denna fogel, efter Lin- 

 néanska methoden, gifna namn och åsidosätta aldeles det hittils vanliga: 

 P. sibiricus, som är oriktigt och vida yngre. Detta sednare namnet 

 gafs af Gmelin åt Buffons beskrifning (Mes. a ceinture blanche, Ois. V) 

 och åt den dertill hörande figuren (Pl. Enl. 708, 3). Det exemplar, hvar- 

 efter denna figur och beskrifning voro gjorda, fanns i Mr. Mauduits sam- 

 ling, och af Buffons något orediga framställning synes, att man ej rätt 

 säkert visste antingen det var från "Dannemarck eller från Siberien" 

 men att Buflon antagit detta sednare, emedan fogeln ej omtalas i Mullers 

 Prodromus Zool. Danicse. Dock är nämnda figur, som råkar vara en af 

 de bättre bland "Planches Enluminées", en ganska trogen afbild af den 

 lappländska formen, men ej af den sibiriska, och visar att fogeln varit 

 frän Norrige, som dä utgjorde en del af "Dannemarck". — Alla följande 

 beskrifningar, till och med Temmincks, äro tydligen hemtade ur samma 

 källa. Pallas har aldrig sett någon form af dessa foglar, men citerar, 

 efter S. G. Gmelin, och såsom en varietet af P. palnstris, en kort dia- 

 gnos, hvarom se strax nedan, — Den första originalbeskrifningen efter 

 Buffons, är af Zetterstedt, som först fann fogeln inom Skandinavien (Zett. 

 Resa ±821 p.249: «P. sibiricus och P. lugubris" med figur). Dernäst föl- 

 jer den af Nilsson (Skand. Fn. 1824, p. 284,. Det blir häraf tydligt, att 

 namnet P. sibiricus allenast tillhör den Skandinaviska formen af fogeln, 

 och ej varit gitvet ät den siberiska, förr än af Middendorf (Sibirische 

 Reise II, 2, 1853, p. 155_6), där den dock uppföres såsom en varietet 

 af P. sibiricus. — Denna form eller varietet: 



"Parus sibiricus, forma major", "ad Jeniseam, sub circ. polari" 

 (Midd. 1. c), skiljer sig från vår Lappmes allenast genom något blekare 

 färg och isynnerhet genom en blott otydlig anstrykning af rödbrunt på 

 kroppens sidor. Den olikhet i vingens och stjertens längd, som af M. 

 uppgifves ("62 och 72 mm."), finnes ej på ett af M. sjelf hemfördt ex., 

 som Riksmuseum erhållit från Petersburg. Pä detsamma är vingen 68 

 och stjerten 69 mm. 



Den andra siberiska formen: "P. sib. forma typica", "inter Amga 

 et Aldan d. 16 Apr." (Sibir. Orient. 60° lat.) Midd. 1. c, skall vara till 

 färgen fullkomligt lik den förra, "utan rödbrunt på kroppssidorna", men 

 betydligt mindre: "Vingen 55, stjerten 65 mm." 



Till denna sednare hör utan tvifvel den "Parus cinereus lenensis", 

 "vertica fusco", som Pallas (Zoogr. I, 558, Nota sub P. palustri) säger 

 vara sedd af Gmelin senior vid Lenafloden, ej långt från den trakt hvar- 

 est Middendorf mer än 100 år sednare träffat honom. 



Svenska Foglama* I» 



Än längre österut, vid Ochotzk och på Kamtschatka, ersättas dessa 

 af en annan, närslägtad art med brunt (ej svart) hufvud : P. rufescens 

 Audubon; — P. ferrugineus (Lundahl 1. c, c. fig. opt.), hvilken äfven 

 finnes i JST. V. delen af Nordamerika. Han är starkare färgad, med rygg 

 och kroppssidor mörkt rödbruna, samt mindre: Vingen 62 till 58 ; stjer- 

 ten omkr. 52 mm. 



69. Talltjtan (Parus b orealis), Pl. XVI, fig. 7; grå, under 

 bvitaktig; hufvudet ofvan med bakhalsen och öfre delen af strupen 

 rent svarta utan glans; armpennorna med bred hvitgrå kant, som 

 är betydligt ljusare än ryggens färg; 



Vinglängd: S 65, 5 61 mm.; tärs 17, 18. Stjerten blott 1 

 till 3 mm. kortare än vingen; med de två sidopennorna på hvar- 

 dera sidan betydligt (3 och 7 å 8 mm.) kortare än de öfriga, som 

 äro lika långa. • — Den svarta färgen på strupen räcker omkring 

 1 tum nedåt, men på nedre hälften hafva fjädrarna ljusa kanter. 

 Näbben är ej tjockare än hos föregående art, med öfverkäken täm- 

 ligen spetsad och något längre än den undre. Liksom hos den 

 föregående. och nästföljande, är första vingpennan dubbelt så lång 

 som handtäckfjädrarne; 2 = 9; 3 något större än 7; 4, 5 och 6 

 nära lika. Hufvudets sidor äro rent hvita. — Om sommarn är 

 färgen öfver och under mera gulgråaktig; om vintern mera rent 

 grå och bvitaktig. 



I hela Skandinavien finnes denne art. Han förekommer något 

 mindre ymnigt i södra landskapen, där följande art är vanligare, 

 men tilltager i mängd mot norden, och denne, jemte Lappmesen, 

 äro de enda Parus-arter, som förekomma i Finmarken och det 

 egentliga Lappland. Talltitan går dock ännu högre opp än Lapp- 

 mesen, till och med öfver björkskogen, opp i dvärgbjörks- och 

 videregionen. Uti mellersta Sverige, omkring Stockholm, äro denne 



23 



