90 



TRATTART ADE FOGLAR. 



och följande art ungefär lika allmänna. — Äfven i mellersta Europa, 

 Tyskland och Belgien, finnes vår Talltita, men det är ovisst huru 

 vidsträckt hon är utbredd mot söder, emedan man först i sednare 

 åren funnit henne vara skild från den nästfofjande och (lera andra, 

 nära liknande former; men hon finnes på Island, omkring hvita 

 hafvet samt, enligt Middendorf, genom hela Siberien, ända ut till 

 Japanska hafvet. — Till lefnadssättet liknar hon aldeles den föl- 

 jande, men lätet är olika. Talltitans vanliga lockton låter såsom: 

 tjitjitä — h! med sista tonen sträf och utdragen; eller blott såsom, 

 tää — t! Vid Alten, där hon i stor mängd förekommer tillhopa med 

 Lappmesen, hördes hon ofta gifva ett liite som nära liknade dennes. 



Namnen Talltita, samt Entita och Meshätta äro egentligen sy- 

 nonymer och användas lika för båda dessa arter, som vanligen ej 

 åtskiljas. Jag har här begagnat det förra namnet för den mera 

 nordliga arten, emedan det synts mig vara det vanligare i Svea- 

 land; det sednare namnet användes af likartad grund för den syd- 

 ligare arten. Ett annat, i en stor del af Sverige vanligt namn för 

 dessa båda, samt för P. äter, är Tall-tete eller blott Tete eller 

 Täte. Detta sistnämnda är till och med det vanligaste namnet i 

 Norrland på P. borealis, som där är den ende allmänne arten. I 

 det föregående (sid. 1) uppgafs detta såsom närslägtadt med Tita; 

 men rigtigare synes vara, att det har afseende på dessa foglars 

 närgångna, "tetiga" väsen samt på det vanliga lätet af P. borealis. 

 Tete är nämligen neutrum, ej femininum. 



Syn. Parus borealis Selys Mem. de Brux. 1843, 212; et Rev. 

 Zool. 1843, 213. — Liljeb. Vet. Ac. H. 1850, 283. — Wallengr. 

 Vet. Ac, Öfv. 1849, 311. — Nilsson Fn. 419. ~- Obs. P. frigoris 

 Selys, 1. c, torde ej vara skild från denna. 



70. Meshättan eller Entitan (Parus palustris), Pl. XVI, 

 tig. 6; grå, under hvitaktig; hufvudet ofvan och en mindre fläck 

 under hakan svarta; armpennornas kant grå, ungefär så mörk som 

 ryggens färg. 



Vinglängd 65 — 62 mm.; tärs 17. Stjerten omkring 7 millim. 

 kortare än vingen, med blott den yttersta pennan 3 å 5 mm. kor- 

 tare än de öfriga. — Den svarta fläcken på strupen är vida min- 

 dre än hos den förra ; vanligtvis ej längre än näbben. Den svarta 

 calotten sträcker sig ej ned på ryggen och har en ganska svag, 

 blåaktig glans, som aldeles saknas hos den förra. Näbben något 

 kortare och tjockare, samt, ofvanifrån sedd, trubbigare än hos den 

 förra. ■ — Varierar efter årstiderna liksom föregående. 



Denne i hela södra Sverige, ungefär till 61° lat., högst all- 

 männe art, upphör mot norden och lemnar i Norrland och Lapp- 

 land helt och hållet rum åt den förra. P. palustris finnes äfven i 

 hela mellersta Europa; jag har exemplar deraf från Belgien och 

 Tyskland. Sannolikt finnes den äfven i södra Europa, men ut- 

 bredningen af de i sednare tider bestämda, högst nära liknande 

 formerna, är ännu ej utredd. Skillnaden mellan denna och före- 

 gående art, samt några dylika utländska, är föga större än den 

 mellan de olika racerna af Gråsparfvar, eller af Gråsiskor, och 

 flera andra, i det föregående omtalade foglar och man stannar i 

 ovisshet hvilka som böra anses vara verkligen åtskilda, eller blott 

 varieteter af en enda art. I södra Frankrikes bergstrakter och på 

 Alperna finnes en annan form(*), som i alla hänseenden närmast 

 liknar P. borealis, men är något större. I Nordamerika finnas två 

 arter, af hvilka den ene, P. atricapillus, är något större, den an- 

 dre, P. carolinensis, något mindre än våra två arter, och som bå«* 



(*) Parus alpestris Bailly ; P. lugubris Faiim. R. Zool. 1850, 276; — Ala 68 mm.; C, 

 dorsi, limbatis. Cetera ut in P, boreali. 



62; T. 17£; rectricib. utr. 3, subgradatis; pennis cubiti, extus, colore vix pallidiore, quam 



