SLÅGTET PARUS. 



91 



da afvika ganska föga från de europeiska, men hafva det svarta 

 på hufvudet, och isynnerhet på strupen, ännu större. 



Ehuru nära denne och den nästföregående likna hvarandra, 

 så igenkänner man dem dock genast på lätet. Locktonen af P. 

 palustris är renare och mera klangfull. Man har ganska träffande 

 sökt återgifva den med stafvelserna: dia dia hizi ä ä, men dess- 

 utom låter han höra flera variationer af samma ljud, uti hvilka ej 

 det långdragna, sträfva ä-ljudet förekommer, som utmärker P. 

 borealis. 



Synon. tillhopa med föregående Parus palustris Linn. et omn. 

 — Gen. Poecila Kp. — P. palustris Selys, 1. c. — Bonap. 

 Consp. 230. — Miss. Fn. 417. 



71. Blåmesen (Parus caeruleus), Pl. XVI, fig. 1; grön- 

 aktig, under gul; hjessan ljusblå, omgifven af hvitt, och derefter 

 af en svartblå linea som går genom ögat. 



Vinglängd: c? 66, 5 63 mm.; tärs 16. Stjerten 53. — Näb- 

 ben är tjockare än på alla de föregående, men varierar dock rätt 

 betydligt. Genom ögat går ett svartblått streck, som i nacken för- 

 enas med det svartblå halsbandet. Midt i bröstet finnas några 

 s vartaktiga fjädrar, som antyda det hos andra arter, såsom Talg- 

 oxen och flera utländska, befintliga bröstbandet. Honan har något 

 mattare färger än hannen. 



Lika liten och nätt som de fleste arterne i slägtet och till 

 färgen nära lik Talgoxen, men med blått i stället för svart, är 

 denna säkert den vackraste af dem alla. Han är ock den minst 

 nordlige af alla våra arter och upphör redan långt söder om Lapp- 

 markerna, Jag har ej fått någon underrättelse att han är sedd 

 norr om Gefle (vid 61° lat.). Derifrån är han utbredd öfver hela 

 Europa, med inbegrepp af öarna i Medelhafvet, och mot öster, till 



Wolga, samt öfver mindre Asien, ända till Caucasus; men han al- 

 tmarken funnen i Afrika eller Siberien. Uti norra Afrika ersattes 

 han af en högre färgad form (P. ultramarin us), som är något 

 mindre, med svart hjessa och blåaktig rygg. 



Synon. Parus cseruleus Linn. et omn. — Nilsson Fn. 422. — 

 Genus Cyanistes Kp. — Bonap. Csp. 229. 



Parus cyaneus (22), hufvudet och alla undre delar hvita; ofVan 

 ljusblå med ett svartblått band genom ögat och ett mörkblått tvärband 

 öfver nacken. — De största vingtäck tjädrarna samt de flesta vingpen- 

 norna blå med breda hvita spetsar. Stjerten blå, åt sidorna hvit. Vin- 

 gen 65 mm.; stjerten 60; tärs 16. Näbben är ännu tjockare än hos Blå- 

 mesen, och stjerten något rundad, hvilket, jemte det hvita hufvudet, gör 

 att denne kan anses för en mellanform mellan den nästföregående och 

 den nästföljande; men stjerten är dock ej längre än hos de flesta före- 

 gående, hvarföre han måste räknas till slägtet Parus. Han bebor hela 

 Siberien och europeiska Ryssland till trakten omkring Wolga, och utgör 

 således i Asien en ersättning för Blåmesen. Någongång, fast sällan, sä- 

 ges han om vintern komma vesterut, till Tyskland, och han uppgifves 

 en gång vara sedd på Fyen samt en gång i Sverige, vid Säby i Söder- 

 manland. 



Parus cyaneus Pall. It. — Gm. — Pall. Zoogr. I, 552. — Nilss. Fm 

 423. — Kjaerbölling Orn. Dan. 185. ~~ P. ssebyensis Mus. Carlss. N:o 25. 

 — Cyanistes azureus Bp. Csp. 



15. STJERTMES-SLÄGTET (Orites). 



Stjerten betydligt längre än vingen, ej klufven, med sidopen- 

 norna, gradvis, mycket kortare. — Näbben är lika kort och tjock 

 som hos de sista af förra slägtet, men mera spetsig. Vingar och 

 fötter samt isynnerhet stjerien äro, i förhållande till kroppen, nå- 

 got längre än hos de egentliga Mes-arterna och färgen är något 

 olika derasj h vartill kommer att ungarna äro olika tecknade med 



