92 



TRASTARTADE F0GLAR. 



de äldre. Afven lefnadssättet afviker något från de föregåendes. 

 Stjertmesarna bygga utmärkt vackra, fast sammansatta, öfvertäckta 

 bo, mellan qvistar, och ej i trädhål såsom de förre, men äggen 

 äro lika talrika som deras, och prickiga af rödbrunt. Stjertmesarne 

 äro mera fredliga och sällskapsiika än de förre, och klättra vida 

 sämre, men sjunga något tydligare än de. Den- långa stjerten ger 

 dem ej blott ett eget utseende, utan inverkar äfven betydligt på 

 deras hela sätt att röra sig och att flyga. Således, ehuru de äro 

 ganska närslägtacle med de egentliga Mesarna, så saknas ej skäl 

 att derifrån afnkilja detta slägte, isynnerhet då man åtskiljer släg- 

 tena Saxicola och Luscinia, Sylvia och Accentor o. s. v. 



72. åltitan eller Stjertmesen (Orites caudatus), Pl. XV, 

 fig. 4, 5; ryggen svart, skullrorna rödgrå; kroppen under och huf- 

 vudet hvita. 



Hos en äldre hanne är vingen 63 mm. ; stjerten 95 ; tarsen 

 18; hela hufvudet rent hvitt; de inre vingpennorna utåt hvitaktiga; 

 de 3 yttre stjertpennorna utåt rent hvita. > — Honan är något min- 

 dre, och mattare färgad. — Ungen har hufvudets sidor med nac- 

 ken svartbruna, men liknar föröfrigt någorlunda de äldre. Ännu 

 hos de ett-åriga qvarstår ett mörkt streck öfver ögat. 



I kroppen är Altitan mindre än alla våra egentliga Mesarter, 

 ehuru vingen ej är kortare. Hon är den, som genom sin ringare 

 kroppsvolum kommer närmast intill Kungsfogeln, och är genom sitt 

 hvita hufvud och sin oskuldsfulla uppsyn en af de täckaste varel- 

 ser man kan se. Hennes lynne motsäger ej det milda utseendet. 

 I fångenskapen visar hon ofta en märkvärdig böjelse att mata sina 

 kamrater eller hjelpa dem som behöfva det. Der får man t. ex. 



se huru de, som blifvit fångade med limspö och insläppta i samma 

 bur, söka att med näbben rensa hvarandras fjädrar från det qvar- 

 blifna, besvärliga limmet; huru makarna, då det är kallt, söka att 

 värma hvarandra och huru de i öfrigt bevisa hvarandra all den 

 ömhet och allt det bistånd som deras belägenhet och förmåga 

 tillåta. I fritt tillstånd vistas de helst i skog eller lundar af löf- 

 träd. Under större delen af året lefva de familjevis, i små, tätt 

 slutna flockar, som sällan dröja länge i ett träd utan ailtjemt ila 

 oroligt framåt. Under blåst få de, genom den långa stjerten och den 

 mjuka, yfviga fjäderklädnaden, en ganska ojämn och sväfvande 

 flykt och hafva svårt att styra kosan rätt. Hastigt sedda vid så- 

 dana tillfällen, tycker man sig någongång se ulltappar som drifva 

 för vinden. — Lätet har likhet med de förras, men är betydligt 

 svagare och mera enformigt. — Mot norden tyckes Altitan finnas 

 till 62 å 63° n. lat. både i Sverige, Norrige och Finland. De 

 nordligaste jag sjelf sett voro i den öfversta tallskogen på Dovre- 

 fjäld, i Junii månad. I hela det öfriga Europa, till och med Sici- 

 lien och Grekland, förekommer hon i de flesta skogstrakter, lik- 

 som uti hela Siberien. Men i östra delen af detta land är denne 

 fogel betydligen mindre än i Europa (vingen 55, tarsen 15 millim.) 

 utan att någon olikhet märkes i färgen (enl. Middend.). På Japan 

 lefver slutligen en lika liten form, som altid skall bibehålla ett 

 mörkt streck öfver ögat och som därföre blifvit ansedd såsom en 

 särskild art (P. trivirgatus Fn. Japom). 



Syn. Orites Moehr. (Parus caudatus vet.). — Parus cauda- 

 tus Linn. S. N. ed. X. — Bechst. — Temm. — Miss. Fn. 425. — 

 Lanius L. Fn. Sv. 83 et 84. — Mecistura Leach, — Bonap, 

 Csp. 231. — Acredula, Koch, — Cab. Mus. Hein. 90. 



