COH. 4. SVALEARTADE foglar. 



97 



har tarsen minst i, men vanligast omkring \ af denna sednare 

 längd; d. ä. omkring i— £ af hela vinglängden. 



Genom vSina långa, starkt bygda vingar och dertill hörande 

 starka muskler hafva Svalorna fått en god ersättning för den hos 

 dem inskränktare rörelsen med fötterna. De hafva en flygförmåga 

 som isanning är märkvärdig genom den hastighet och den ledig- 

 het, hvarmed de förflytta sig genom rymden och liksom lekande 

 eller för sitt nöjes skull tumla om i den vackraste ringdans i luf- 

 ten. Vi hafva ofta tillfälle att betrakta detta skådespel, t. ex. då 

 man om sommarn åker med stark fart och ser Svalorna följa med 

 åkdonet hela milen framåt, sväfvande omkring detsamma i stora 

 aflånga kretsar, eller, dagligen vid samma årstid, då de flyga om- 

 kring våra boningar. Vid båda dessa tillfällen märker man dock 

 snart, att deras rörelser äro beräknade mera för nyttan än för 

 nöjet, i det de under flygten fånga insekter till föda; men deras 

 ovanligt skarpa syn och säkra rörelser göra, att de se en 

 mygga eller fluga långt förr än de komma i hennes grannskap och 

 att den afvikelse i flygten, som de gjorde för att gripa henne, icke 

 syntes vara tillfällig, utan tycktes vara en nödvändig del af den 

 luftiga dans, hvarmed de en lång stund fägnat åskådaren. Efter 

 en vid många tillfällen och på flera olika sätt gjord uppskattning 

 af Svalans flygt, tror jag mig med full säkerhet kunna uppgifva, 

 att 50 alnar (d. ä. 100 fot) i secunden icke är förmycket tilltaget, 

 då hon flyger fort. Detta gör en Svensk mil på 6 minuter, eller 

 10 mil (nära en grad i meridianen) i timman. — Vi se att Sva- 

 lorna, utan att tröttna, flyga omkring nästan oafbrutet i hemtrak- 

 ten under största delen af den långa sommardagen. Således om 

 man blott antager att de vore i rörelse 10 timmar på dygnet, hvil- 

 ket ej torde vara förmycket, så kunna de på denna tid hafva flugit 



Svenska Foglama. I. 



en väg, som, utlagd i rät linea, skulle göra en sträcka af nära 

 100 mil. Men man kan väl knappt betvifla att en Svala, som vore 

 satt i nödvändighet att anstränga sig, t. ex. ifall hon, såsom ej 

 sällan händer, råkat vilse ut öfver oceanen, kanhända stormdrifven 

 eller jagad af en rofFogel, skulle kunna på ett dygn flyga dubbelt 

 så långt, eller närmare 200 mil, d. ä. så långt som från södra de- 

 len af Sverige till Algier. Vid jämförelsen med andra foglar fin- 

 ner man, att en lika stark eller ännu något starkare flygförmåga 

 äges af några få andra foglar, nämligen Tornsvalorna (si. Cyp- 

 selus) och de egentliga Falkarna, bland h vilka en art, Lärkfalken, 

 till och med griper yngre Svalor i flykten. De trögare flygande 

 foglarna, t. ex. Gråsparfven, tyckas däremot knappt hinna till mera 

 än hälften af Svalans hastighet. Under resan på jernväg har man 

 någongång tillfälle att med åkdonets fart jämföra hastigheten af 

 foglar, som flyga åt samma håll. Jag har dervid några gånger i 

 Tyskland tyckt mig finna, då trainen gått med där vanlig, stark 

 fart, efter 6 geogr. (v. p. 4 Svenska) mil i timman, att Gråsparf- 

 ven blir betydligt efter; äfven Kråkan har tyckts ej hinna med, 

 men Dufvan flyger förbi vagnen. Jag har aldrig fått tillfälle att 

 på detta sätt jämföra Svalans flykt. Dock må det anmärkas, att 

 denna jämförelse är ganska svår att göra riktig och att mina egna 

 ganska få iakttagelser torde behöfva betydliga rättelser. 



Det är ej blott genom rörelseverktygen som Svalorna afvika 

 från de öfriga Tättingarna. Deras ganska korta och svaga näbb 

 samt ovanligt breda gap ger dem ett aldeles eget utseende, hvarpå 

 de genast igenkännas, äfven ifall man ej ser deras vingar och föt- 

 ter. Näbben har altid vid spetsen den lilla inskärning, som finnes 

 hos de flesta af denna Ordnings arter; men Svalorna sakna full- 

 komligt de borst (vibrissse) vid munvikarna, som man vanligen 



25 



