COH. 4. SVALOR. 



nas intagna i Vet. Acad:s Öfversigt, först på nyss anförda ställe: 

 1849. 181; därefter 1850, 6 och slutligen 1854, 135. Härigenom 

 vågar jag anse ämnet vara i det närmaste utredt, ehuru ännu möj- 

 ligtvis någon omständighet kan återstå som kunde förtjena att upp- 

 lysas. Således tyckes Nilsson vara mera benägen för att antaga 

 den flera gånger framställda förklaringen, att någon Svala kommit 

 före islossningen, nedfallit i en vak och blifvit uppfiskad (se Skand. 

 Fauna, 3:dje uppl., 256 — 260). Denna förklaring torde dock svår- 

 ligen vara antaglig för Preussen eller södra Sverige, där Svalor 

 väl icke komma före islossningen, medan man ännu kan draga is- 

 not, ej heller för dem som blifvit upptagna kring nyårstiden. 



Genom sin skapnad utgöra Svalorna den bäst afskilda af 

 Tättingsordningens hufvudafdelningar, hvilka vi här kallat Cohorter. 

 De kunna och böra således, ehuru fåtaliga de äro, ej sammanslås 

 rned någon af de öfriga liufvudafdelningarna. De äro dock något 

 talrikare än Klättrarne, ty v. p. 90 arter äro kända, hvilka finnas 

 spridda i alla verldsdelar. I hela Europa äro blott 6 arter kända, 

 af hvilka 3 äfven bebo vårt land. Hit hörer: 



SVALE-SLÄGTET (Hirundo). 



Vi bibehålla här delta slägte odeladt, ehuru man i sednare 

 tider har sönderdelat det i många små slägten; men vi anse denna 

 delning öfverflödig, åtminstone i vår Fauna. Våra tre arter skulle 

 därigenom komma att åtskiljas i tre olika slägten, hvilkas namn 

 vi här, såsom vanligt, anföra till slut, uti hvarje arts synonymi. 

 Alla våra tre arter hafva klufven stjert. Olika kön och åldrar 

 äro till färgen nära lika. 



75. Ladusvalan (Hirundo rustica), Pl. XVII, fig. 5; svart- 

 blå, under hvit-, pannan och öfre delen af strupen mörkröda med 

 ett bredt svart band nedom det röda på strupen. Alla stjertperi- 

 norna, utom de två mellersta, hafva en rundad, hvit fläck midtpå 

 inrefanet; den yttersta pennan på hvarje sida är utdragen i en gan- 

 ska lång och smal spets. — Vinglängd 125 — 120 mm. Hos gamla 

 hannar äro de smala, jämnbreda och trubbiga yttre stjertspetsarna 

 omkring 50 millim. långa utöfver nästa stjertpenna. På ungarna i 

 första året äro de knappt 20 mm. och något bredare. — Den nya 

 drägten, som de blott till en del tyckas få före bortflyttningen om 

 hösten, är fullkomligt lik den de burit om sommarn, utan särskildt 

 färgade kanter, fläckar o. d. 



Bland våra arter är det isynnerhet Ladusvalan, som ådrager 

 sig mesta uppmärksamheten; hon är den allmännaste och den 

 vackraste till hela utseendet samt utmärker sig framför de öfriga 

 genom sina lediga och behagfulla rörelser i luften. Nordligast fö- 

 rekommer hon i Norrska Finmarken, vid Alten (70° lat.), samt vid 

 Vardöe (701°), där hon årligen visar sig om sommarn, men utan 

 att häcka. Hon skall äfven någongäng vara sedd vid Hammerfest. 

 Söder om dessa orter träffas hon, för fjäldhöjdens skull, ej förrän 

 i Lappmarken omkring 68|°, vid Enontekis, Karesuando och Iva- 

 lajoki; men därifrån mot söder finnes väl knappt någon by eller 

 gård ända ned till Medelhafvet och på dess öar, där ej Svalan bor 

 under den varmare årstiden. 



Uti Afrika skall Ladusvalan under hela sommarn bebo områ- 

 dena Algier och Tunis, hvilka äro de nordligaste i denna verlds- 

 del ; men i de öfriga trakter af Afrika, hvarest man träffat denna 

 fogel, tyckes han ej häcka. Det är således troligt (ehuru ännu. ej 

 säkert) att Ladusvalan ej häckar närmare Equatorn. än omkring 

 35° latitud. Till ännu sydligare orter tyckes hon blott komma för 



