106 



TÄTTINGAR. 



den grop, hvaruti näsborrarna äro belägna och ännu något längre 

 framom deras öppning. Hos slägtena Corvus, Garrulus m. fl. räc- 

 ker hakans vinkel nästan så långt fram som de borst, hvilka öf- 

 vertäcka näsborrarna. Samma förhållande äger rum hos några 

 arter af si. Emberiza bland de Sparfartade foglarna, hvilka dock 

 äro väl utmärkta genom underkäkens form. Äfven förekommer det 

 hos några af de slägten som tillhöra Första Ordningens andra 

 Series, och ofta bland de öfriga, lägre fogelordningarna. Där- 

 emot är hakvinkeln hos den största mängden af första Ordningens 

 arter, och i synnerhet hos alla de Trastartade, något kortare än 

 gropen för näsborrarna, så att han ej räcker framom sjelfva näs- 

 öppningen. 



Ehuru ringa denna olikhet än synes vara, så är hon dock 

 tydligen af stor vigt i fogiarnas bildning. Hon lemnar ej blott ett 

 godt artificiellt skiljetecken mellan tvänne stora Afdelningar, Tur- 

 diformes och Corviformes, som annars skulle vara ytterst svåra att 

 karakterisera, utan hon begränsar äfven den sednare af dessa Af- 

 delningar på ett högst naturenligt sätt. — - Föröfrigt är de Kråk- 

 artade foglarnes näbb vanligen långdragen, eller stor, med hak vid 

 spetsen af den öfre eller af båda käkarna, hvilket dock ofta bort- 

 slites och fullkomligen försvinner hos äldre foglar. Hos de före- 

 gående Afdelningarna af denna Ordning är näbbens tillväxt nästan 

 omärklig sedan fogeln flugit ut ur boet; men hos dessa (de Kråk- 

 artade) är tillväxten ofta rätt betydlig, så att han ej blott ersätter slit- 

 ningen på spetsen, utan verkligen ökar näbbens längd. En Stare 

 eller en Kråka i nästdrägt har mycket kortare näbb, än en äldre 

 fogel. Men hos några, såsom Nötkråkan, är slitningen så stark, 

 att näbben hos gamla exemplar blir kortare än hos de yngre i 

 andra året. — De Kråkartade foglarne spatsera vanligtvis säkert 

 och gravitetiskt, med skiftevis rörda fötter och nicka på hufvudet 



för hvarje steg, hvarpå de genast igenkännas från de föregående, 

 som hoppa jämfota eller springa fort framåt, eller ock gå osäkert 

 och illa på marken, såsom Svalor, Klättrare m. fl. — Med undan- 

 tag af fortplantningstiden Jefva de fleste tillhopa i stora, slutna 

 flockar, som draga omkring under mycket buller och skrik. De 

 äro i hög grad allätande och kunna lefva af kött, insekter, frukter, 

 frö och allehanda födoämnen, hvarföre de äro lätta att uppföda i 

 fångenskap. De pläga ock lätt bli tama, men äro besvärliga för 

 den bland dem allmänna böjelsen att stjäla och undangömma ly- 

 sande småsaker, såsom silfver och guldnipper, skedar m. m. af 

 metall, glas o. d. Denna böjelse att snatta och att gömma dylikt, 

 som föröfrigt ej kan vara dem nyttigt, är svår att förklara, isyn- 

 nerhet som de vanligtvis snart glömma bort det undangömda. De 

 äro i allmänhet ganska dåliga sångare, men utmärka sig oftast 

 genom starka, skrålande läten, som ungefär motsvara de trast- 

 artade och sparv-artade fogiarnas locktoner, och de lära lätt att 

 härma hvarjehanda toner eller t. o. m. melodier samt isynnerhet 

 att eftersäga ord. Deras bon byggas på ganska olika sätt ; ofta i 

 hålor uti träd, klippor eller hus, men så -vidt jag känner, aldrig på 

 blotta marken. 



De hufvudsakliga, hithörande Familjerna, som dock i den eu- 

 ropeiska faunan icke behöfva särskildt uppräknas för det ringa 

 antalets skull af här förekommande slägten och arter, äro följande : 



Icterinse, med blott 9 handpennor; lika Stararna; finnas blott i 

 Amerika. — SI. Agelseus, Icterus, Cassicus, Chalcophanes m. fl. 

 (Alla de följande hafva 10 handpennor.) 



Sturninaö, med ganska liten första vingpenna och hvälfdt half- 

 lock öfver näsborrarna. — Blott i gamla Continenten. — Stur- 

 nus, Gracula, Lamprotornis m. fl. 



