108 



TÄTTINGAR. 



något nordligare, men knappt längre åt öster. Äfven skall han 

 finnas i mindre Asien, Persien och norra Indien; men möjligtvis 

 blott om vintern, liksom i norra delen af Arabien. — Då han ej 

 flyttar långt mot söder, återkommer han tidigt på våren. 1 södra 

 Sverige infinner han sig redan i Mars; vid Stockholmstrakten van- 

 ligen några dagar sednare i samma månad, eller i April, ehuru 

 snö och is ofta ännu ligga qvar. Genast efter ankomsten börjar 

 han låta höra sin besynnerliga sång, som består af några få vack- 

 rare, men mest af gnisslande och surrande, ej starka läten och som 

 är mera lustig än vacker. Han är högst sällskapslik och lefver ej 

 blott flockvis, utan stare-flockarna pläga gerna slå sig tillhopa med 

 Kråkor eller Råkor, som föra ett någorlunda lika lefnadssätt. Lik- 

 som flera andra kråkartade foglar vistas han gerna bland betande 

 boskapshjordar och sitter ofta på djurens rygg för att befria dem 

 från insekter, stynglarver och annan ohyra; hvilken tjenst dessa 

 synas tacksammeligen erkänna, i det de låta foglarna få vara al- 

 deles ostörda. Födan utgöres föröfrigt mest af mask och insekter; 

 blott i nödfall tillgriper han kött, på gödselhögar, af döda djur 

 o- s. v,, men dödar ej sjelf vertebrerande djur. — Boet lägges 

 altid i hålor; hos oss oftast i ihåliga träd, men äfven rätt ofta i 

 hål uti murar, kyrkor och andra byggnader, eller i hålor uti branta 

 klippväggar i de länder hvarest sådana äro allmännare än hos oss, 

 såsom i mellersta Asien. På flera orter, och hos oss isynnerhet 

 på Gottland, äro Stararne en sort husdjur, åt hvilka man på taken 

 uppsätter holkar eller lådor af bräder, med hål på sidan, hvaruti 

 de bygga. Detta skall, enligt Pallas, vara allmänt i Ryssland, 

 hvarest Staren hålles i en slags helig vördnad, ungefär såsom Sva- 

 lan hos oss. Äggen äro 5 — 6, blekt blågröna. 



De Starar som bo öfver sommarn i södra Europa och norra 

 Afrika hafva blifvit ansedda för en skild art, Sturnus unicolor, 



emedan kroppens fjädrar, genom det varmare climatets inverkan, 

 få en mörkare färg med blott svag, brunaktig glans, hvari det grö- 

 na och violetta föga synes, och aldeles sakna den blekgrå färgen 

 i spetsen. Dock lära dessa grå spetsar finnas hos yngre foglar 

 och hos en del, äfven äldre exemplar, synas mer eller mindre tyd- 

 liga. Denna varietet, som ännu ytterligare behöfver studeras, sä- 

 ges börja redan i Ungern och södra Ryssland med ett mindre an- 

 tal individer, och blir söderut allt mera allmän, så att hon på Si- 

 cilien är den vida öfvervägande, och det är denna varietet som finnes 

 i betydligt antal häckande i det aldra nordligaste kustlandet af 

 Afrika, vid Tunis, Algier etc. 



Synonymi. Sturnus vulgaris Linn. — Pall. Zoogr. I, 418. — 

 Gloger Handb. 165. — Nilss. Fn. 223. — Bp. Csp. 421. 



Rosenstaren (Sturnus roseus; 23); ryggen och undersidan blekt 

 gråröda (eller nästan hvitaktiga); hufvud, hals, vingar och stjert svarta. 

 Vinglängd omkring 125 mm. — Hufvudets fjädrar, isynnerhet hos han- 

 nen långa, bilda en tofs. Näbben är kortare än Starens och hoptryckt, 

 med hak vid den något nedböjda spetsen. Vingar, stjert m. m. såsom 

 hos Staren. — Ungarna äro brungrå, något blekare än starungar; med 

 otydliga fläckar på bröstet samt mörkare vingar och stjert; annars gan- 

 ska lika dem. 



För den anförda näbbformens skull har denne fogel oftast ansetts 

 skild från Stareslägtet och af Cuvier (i Regne An. 1817) blifvit kallad 

 Gracula rosea, hvilket dock ej kan antagas såsom rätt. Dels hade fogeln 

 redan år 1815 af Temminck blifvit uppförd såsom typ för ett eget slägte, 

 Pastor; dels har han vida större likhet med Stararna än med den egent- 

 liga Gracula (Gr. religiösa L. från Java); således bör han antingen upp- 

 föras i ett eget slägte under namn af Pastor roseus, eller bör han föras 

 till slägtet Sturnus, såsom vi här gjort efter Pallas m. fl. utmärkte natur- 

 forskare. Nordmann, som mest af alla har studerat honom, anser orätt 

 att skilja honom från Stararna. Att förena honom med dem torde här 

 vara så mycket riktigare, som man därigenom undviker att uppföra ett 

 särskildt slägte för en art som ej egentligen tillhör vår fauna. Från 

 Stare-slägtet skiljer han sig hufvudsakligen blott genom näbbformen 



