KRÅKARTADE FOGLAR. 



111 



80* Lafskrikan (Garrulus infaustus). PL XIX fig. 2; — 

 rödaktigt grå; stjerten orent gulröd med de två mellersta pennor- 

 na gråbruna. — Några af vingtäckfjädrarna af samma färg som 

 etjerten; hufvudet ofvan svartbrunt. Vinglängd 140 mm. 



Norr om Nötskrikans region vidtager denna. Hon skall fin- 

 das ända ned till Dalelfven omkring 60i° lat. men blir ej allmän 

 förr än omkring 62°. 1 Finland tyckes hon ha samma gränser 

 och i Norrige finnas ännu något sydligare; men i Ryssland skall 

 hon vara allmän vid 60° och i östra Siberien ända ned vid 55° 

 lat. De sibiriska exemplaren äro något ljusare och något mera 

 rödaktiga till färgen. Mot norr finnes hon så långt som barrskog 

 växer och något längre opp, uti björkskogsregionen. Hon är all- 

 män vid Alten och i Ostfinmarken omkring 70°, men ej vid Ham- 

 merfest. Hon är en af de aldramest stationära foglarna, som al- 

 drig tyckes frivilligt aflägsna sig från hembygden och således lef- 

 ver inom samma gränser om vintern som om sommaren. Men 

 det händer dock att enskildta exemplar kunna förvilla sig längre 

 hemifrån. Det berättas att sådane blifvit sedda vid Stockholm, ja 

 till och med i Småland, och i Schlesieri (Gloger) hvilket dock be- 

 höfver! bekräftelse. Att hon blifvit uppförd i Danmarks fauna lä- 

 rer väl endast bero på hennes förekommande i Norrige. 



Lika allätande som den förra, är Lafskrikan ännu mera rof- 

 girig och knappt torde någon annan fogel likna henne i nyfiken- 

 het och dumdristighet. Hon tyckes lefva enslig, men vanligtvis 

 finnas flera nära tillsamman, inom en mindre trakt. Ofta sitta de 

 stilla och tysta i träden då man kommer i grannskapet, så att 

 man ej märker dem, förr än helt plötsligen en af dem skriker ut 

 ett bredt, kort: tjäh! eller något dylikt, och flaxa fram och be- 

 trakta den ankommande, hvarefter stundom flera gifva sig tillkän- 

 na på ungefär lika sätt. Mången gång skrika de ej förr än man 



gått förbi dem eller stått en stund på stället. Det är ganska van 

 ligt att de sitta stilla utan att bry sig om att man skjutit ett skott 

 helt nära dem eller dermed fällt en af kamraterna i ett träd strax 

 bredvid, så att de först en stund därefter gifva sig tillkänna ge- 

 nom ett läte eller en rörelse. Det besynnerliga i hela deras be- 

 teende och den fullkomliga likgiltigheten för sina likars, och för 

 sina ungars öde har gjort, att folket, öfverallt där de finnas, anse 

 dem med en sort afsky och kalla dem "stygga foglar", som ej 

 bebåda något godt. Samma likgiltighet visar, under fortplantnings- 

 tiden, den af makarna, som ej ligger på äggen, då man nalkas 

 boet; hvaremot den som för tillfället ligger i redden icke låter 

 bortskrämma sig, utan blir liggande stilla; hyilket gör att man ej 

 har ringaste anledning att tro boet finnas i grannskapet och såle- 

 des ej finner det, om ej genom en tillfällighet. Detta har gjort 

 att boet ganska sällan blifvit funnet och plägar vara obekant äf- 

 ven för folket i de trakter där fogeln är allmäu, samt att äggen 

 länge varit aldeles okända. De funnos hos ^ oss, såsom det synes, 

 först på 1850: talet, af Lappar i Ostfinmarken, som Prosten Som- 

 merfelt hade undervisat att söka dem; hvarefter de där och på 

 flera ställen, erhållits af resande. Några år förr hade dock Mid- 

 dendorf funnit dem i Siberien. Boet sättes i stor skog pä träd- 

 grenar, ofta högt opp. Det är öppet med 31 — 4 tums invändig 

 diameter; består af strå, utåt med talrika, finare trädqvistar, laf 

 o. d., och är inuti belagdt med dun af ängsull och isynnerhet med 

 fjäder af Ripor, Tjädrar o. d. som finnes fälld på marken. Det 

 är redan färdigt i Mars eller April. Middendorf fann i Ost-Sibe- 

 rien ett bo med 3 nakna ungar, d. 16 April. Äggen äro 5, smuts- 

 grönaktigt hvita, med gråbruna och grönaktigt bruna fläckar, som 

 vanligen stå tätast omkring storändan. Längd omkring 30, diame- 

 ter v. p. 20 mm. Men de variera betydligt både till färg och 



