118 



KRÅKARTADE FOGLAB. 



land understundom om vintern samlas till hundradetal kring af- 

 skrädeshögar. Hans lelnadssätt och rofgirighet äro väl bekanta; 

 äfvenså de vanliga, starkare läten han ofta låter höra under flyk- 

 ten och hvaraf det vanligaste krrack! krrack ! eller korrp! gifvit 

 anledning* till ordspråket: korpen ropar sitt eget namn, Men 

 mindre känd är Korpens sång. Den har äfven varit obekant för 

 fogelkännare i allmänhet, hvarföre jag i det föregående (sid. 6) 

 begått samma stora orättvisa mot denna vår vän, som de flesta 

 menniskor pläga begå, genom att vilja aldeles utesluta honom från 

 sångarskarans antal. Sedan den anförda sidan blef tryckt, och 

 just i anledning deraf, har jag fått veta, af personer som ägt tama 

 korpar, att han någongång låter höra en ganska svag, gnolande 

 och framkrystad sång, af ungefär samma beskaffenhet som skatans 

 och kråkans och, liksom deras, ej utan en och annan klar och 

 vacker ton, hvarvid han sträcker hal sem 4 ; fram åt med våglika rörel- 

 ser. Detta skall isynnerhet inträffa under vackert väder, då han 

 är rätt förnöjd, såsom då han är väl mätt och kunnat dertill stjä- 

 la ett stycke kött, eller ett ben, eller en silfversked eller något 

 annat dylikt för att undangömma samt lyckats att komma i säker- 

 het med sin skatt på ett tak eller i ett träd. Men endast de per- 

 soner med hvilka han är mycket god vän, kunna komma nog nä- 

 ra för att höra hans musik. Att han utmärkt väl lär att eftersäga 

 ord är allmänt kändt. 



Vanligtvis tillerkänner man Korpen och hans samslägtingar 

 en utmärkt fin lukt, och påstår att de kunna vädra as på otroligt 

 långt håll. Detta är dock ett fullkomligt misstag och det är gan- 

 ska lätt att öfvertyga sig därom, att korpen så väl som "alla an- 

 dra foglar hufvudsakligen rätta sig efter synen och blott i ringa 

 mån efter lukten. Man behöfver blott utlägga ett dödt, starkt 

 stinkande djur på ett ställe där det föga synes sa öfvertäckamt 



det med mossa, jord eller dylikt, som ganska väl döljer det, men 

 ej hindrar lukten att kännas, och man skall finna att hvarken kor- 

 par eller andra foglar blifva det varse. Dock måste det utläggas 

 om natten så, att ej skator eller kråkor se hvad som förehafves, 

 ty i annat fall förstå de rätt väl att något är för dem att få. och 

 försumma ej tillfället, då korpen snart, från långt håll ser, att de 

 äro sysselsatta och beger sig ned att^deltaga i kalaset. Ifall man 

 lyckats att utlägga och dölja ett as, utan att någon af dessa fog- 

 lar märkt det, så finna de det ej, om inte händelsevis* Men om 

 stället blifvit något förändradt från sitt förra utseende, eller om det, 

 hvarmed djuret blifvit öfverfäckt, ådrager sig uppmärksamhet, så 

 inträffar det snart att någon kråka eller skata, till följe af sin 

 vanliga nyfikenhet, kommer att undersöka det nya föremålet, och 

 då de kommit på några alnars afstånd, känna de på lukten hvad 

 där finnes fördoldt. Fullkomligt detsamma gäller om de : heta län- 

 dernas stora asfoglar, Gamarna (Vultur L.). 



Synon. Corvus corax Linn. et omn; — Nilss. fn. 188; — 

 Bonap. Consp. 387. — C. corax var. littoralis Holböll Orn. Bidr. 

 till Grönlands F:al- — C. lencophaeus Vieill. Ene. 877: hvitbrokig, 

 individuell varietet från Färöarna. 



5 84. Kråkan (Corvus cornix) Pl. XX fig. 2; « — grå med 

 svart hufvud och strupe samt/' vingar och stjert. — Vinglängd om- 

 kring 315 mm. Näbben stor med tämligen starkt böjd rygg, och, 

 från pannans tvära gräns, något kortare än farsen. Msborsten 

 räcka jämt till halfva näbbens längd. Strupens fjädrar såsom hos 

 korpen. Stjerten jämnt, men ej mycket, rundad, med de 2 meller- 

 sta pennorna något litet längre än de nästföljande. — (Anm. På 

 Pl. XX bar kråkans figur blifvit något för stor i förhållande till 

 de öfriga). 



