FÖKSTA ORDNINGEN, 



123 



(Första Ordningen, Tättingar.) 



Andra Serien. 



Arter som hafva tarsens baksida delad, eller klädd af flera mindre sköldar 



Ehuru vår Fauna blott har 2:ne hithörande, sinsemellan gan- 

 ska olika slägten, som tillhopa endast innnehålla 4 eller 5 arter, 

 så uppföra vi dock denna "Series" här, på sitt ställe, hufvudsakli- 

 gen för att derpå fästa uppmärksamheten, men hänvisa för öfrigt 

 till det som derom säges förut, sid. 14 och 15. Här bör dock 

 anmärkas, att man någongäng får se exemplar af foglar, hörande 

 till första Serien, hos hvilka endera af tars-sålans längsskenor, el- 

 ler båda, genom en sort missbildning äro delade i två eller flera 

 stycken, genom tvärsömmar, och således antaga utseendet af att 

 höra till andra Serien. Bland våra foglar är det isynnerhet Si- 

 densvansen, hos hvilken denna missbildning understundom för- 

 märkes. 



1. LÄRKESLÄGTET (Alauda). 



Näbben kortare än hufvudet, nästan trind (eller svagt hop- 

 tryckt), utan tydligt hak vid spetsen. Näsborrarne ofvan halftäck- 

 te af en hvälfd, läderartad hud, och dessutom hos våra arter täckte af 

 borstlika fjädrar. — Första vingpennan ganska liten. De inre 

 armpennorna betydligt längre än de yttre. De flesta armpennor 



na och 2 eller 3 handpennor i spetsen hjertlikt inskurna. Stjer- 

 ten är oftast något klufven. Tarsens baksida (såla) har 5 till 7 

 tvärsömmar, utom några, tätt hopstående, nedtill vid baktån. De 

 härigenom åtskilde sköldarne sluta tätt tillsamman, både sinsemel- 

 lan och med beklädnaden på tarsens framsida. Egentligen äro 

 dessa sköldar tvådelade, så att de bilda en yttre och en inre rad: 

 men de inre äro ganska små, så att de föga synas och samman- 

 flyta ofta med de yttre. — Med undantag af ett par sydafrikan- 

 ska arter, hafva alla Lärkor starka, föga böjda klor, och baktåns 

 klo ganska lång, nästan rät. 



Lärkorna tillhöra hela gamla continenten (och kallare delen 

 af Nordamerika), men äro talrikast i södra Afrika. De hebo mest 

 slätter, springa på marken såsom höns och liksom dessa pläga de 

 bada i sand eller lös jord samt, vid fara, trycka sig tätt intill mar- 

 ken. De lefva af frö, som sväljas hela, och af andra växtämnen, 

 men om sommaren helst af insekter. Deras bo består endast af 

 en enkel, illa hopfogad, ej djup bale, på blotta marken. Aggen 

 äro gråaktiga, brunprickiga, hvarigenom de äro svåra att urskilja 

 från marken hvarpå de ligga och således ej lätta att upptäcka. 

 Flera bland Lärkarterna hafva en utmärkt vacker sång, som de? 

 mest låta höra under en egen, sväfvande eller kretsande flygt 



