124 



ORDN. I. TÄTTINGAR. 



hvarunder de ofta stiga ganska högt, tills de åter sväfva tillbaka 

 ned i boets grannskap. Två af våra arter torde kunna räknas till 

 sangfoglarna af första rangen. 



87. Sånglärkan eller den egentliga Lärkan (Alauda ar- 

 vensis) Pl. VIII fig. 1; — gråaktig, svartfläckig; yttre stjertpen- 

 nan hvit; på inre fanet, mot roten och intill, svartaktig; andra 

 pennan med hvitt yttre fan. — Vinglängd 110 — 120 mm. Näb- 

 ben blek, of van mörkare*, fötterna ljust rödbrunaktiga. Stjerten 

 starkare klufven; så lång som från vingleden till spetsen af de 

 första (yttre) armpennorna. Kroppen undertill orent hvit; strupen 

 med små, tätt stående, svarta fläckar. Första vingpennan ytterst 

 liten; den andra i yttre fanet hvit; 2, 3 och 4 nngefär lika lån- 

 ga. — Ungarne, i första drägten, hafva hela ryggsidans fjädrar 

 trubbigt rundade, svartaktiga med bred, blekgrå kant. — I den 

 nyss anlagda vinterdrägten (October eller tidigare) äro fjädrarne, 

 äfven hos, de äldre, rundade, med breda, rödgrå sidor och dessu- 

 tom, åtminstone på rygg och hufvud, med smalare ljusgrå kant; 

 men genom slitningen pä sidorna bli ganska snart, redan midt 

 under vintern, hela öfre sidans fjädrar spetsade, liksom pillika, 

 och förlora det rödaktiga utseendet. 



Bland alla våra foglar, eller rättare, bland alla våra djurar- 

 ter, finnes ingen annan, som synes så mycket som Lärkan och 

 som i lika -hög grad bidrager att sprida lif och glädtighet öfver 

 de trakter hon bebor. Hon tillhör egentligen slätten, och finnes 

 icke i skog; men om blott några stycken åker och äng rödjas och 

 odlas i skogsbygden, så infinner sig snart något par Lärkor för 

 att där bosätta sig. Vanligen förekommer Lärkan hos oss tillho- 

 pa med Stensqvättan; men denna sednare trifves endast på de 

 ställen där stenhögar, stengärden eller klippor finnas. Lärkan äl- 



skar däremot den lösa jorden, som är bevuxen med gräsarter, 

 hvartill våra egentliga sädesslag höra, eller med andra åkerväxter. 

 Hon är således mindre beroende af lokalen och kan på de stora 

 slätterna finnas i betydligare antal. Men det är just på dessa stäl- 

 len, hvilka sakna skogens mångfald och behag, som en god sång- 

 fogel är af värde för att skingra enformigheten, och man måste 

 tillstå, att Lärkan gör detta på ett utmärkt sätt. Det är ej blott 

 hennes väl bekanta, raskt drillande samt både ovanligt starka och 

 ovanligt länge, utan afbrott fortsatta sång, hvilken fägnar den som 

 vandrar öfver slätten; under det att sinnet lifvas af den muntra 

 sången, njuter åskådaren ej mindre af att betrakta det utmärkt 

 vackra sätt h varpå hon oftast utforer densamma; stigande rätt, el- 

 ler i kretsar, opp i höjden med utbredd stjert och hastigt rörda 

 vingar, ofta så högt att hon knappt mera synes; derefter länge 

 stillastående, liksom hängande i luften under en oafbrutet fortsatt, 

 lifligt drillande sång och slutligen långsamt sväfvande, med stilla, 

 utspända vingar, tillbaka ned till samma ställe hvarifiån hon sjun- 

 gande uppsteg mot höjden. Genom denna vackra, ensamt för sån- 

 gens skull företagna flygt, hvilken, såsom gymnastiskt konststyc* 

 ke, knappt torde öfverträffas af något annat, som fogelverl- 

 den har att uppvisa, höres och synes Lärkan vida omkring och 

 kan så mycket bättre uppfylla sin bestämmelse, att bringa omväx- 

 ling och lif i den trädlösa slättens enformighet. Hon är därjämte 

 den flitigaste af alla sångfoglar, som låter höra sig under alla ti- 

 der på dagen, till och med kort före solens nedgång; och ända 

 från sin ankomst, i slutet af vintern, till långt fram i Augusti. 

 Men det förhåller sig med Lärkans sång såsom med allt, som är 

 mycket vanligt: man värderar det föga och ger ofta knappt akt 

 derpå. Men att Lärkans glada toner i allmänhet qvarlemna ett 

 angenämt, om än föga medvetet intryck, synes bäst af den fröjd 



