SLAGTEl? ALÅtlDA. 



125 



som alla människor erfara, då de först om våren få höra dem.. 

 Det är vanligt att sedan vi någon tid varit i afsaknad af ett godt 

 och någon omständighet återför det i vårt minne, då först veta 

 vi att uppskatta det till sitt fulla värde. Man säger vanligtvis att 

 denna fröjd vid första mötet med Lärkan förorsakas af en erin- 

 ran om den vackra årstidens annalkande. Men om så vore, så 

 skulle en blick i Almanackan under slutet af vintern förorsaka 

 samma glada känsla, och dagjämningsdagens inträde (v. p. d. 20 

 Mars) lemnar, utan att förorsaka en tydlig glädje, vida säkrare 

 underrättelse om vårens annalkande än Lärkans första sång, som 

 i södra Sverige ofta höres omkring d. 1 Februari, då ännu två 

 månaders kall vinter med suö och yrväder och vidare två måna- 

 ders ful vår kan återstå. Glädjen öfver Lärkans återkomst för- 

 orsakas säkerligen af det lif och den trefnad hon skänker genom 

 sin sång. Men huru emottaga vi väl ofta den glada sångerskan? 

 Jo, nästan hvar och en, som bär ett skjutgevär, har vanligtvis in- 

 gen annan tanke i beredskap, till följe af glädjen att åter se och 

 höra henne, än den, att skjuta ned henne, för att fägna sig åt 

 "det vackra skottet": att utan all nytta mörda en liten stackars 

 varelse, som gladde sig öfver sin tillvaro och som därigenom 

 fröjdade andra. Vanligtvis lyckas detta genast vid första försöket; 

 ty att skjuta ned en sjungande Lärka är ganska lätt och visar 

 alldeles ingen skicklighet som är värd att omtala hos en jägare. 

 Däremot är denna allmänna lust, att uttrycka sin glädje genom 

 en mordbragd, ett tydligt bevis på den rå öfversittare-natur eller 

 den lättsinnighet som omedvetet beherrskar de flesta menniskor, 

 till oeh med dem som föröfrigt äro goda och känsliga. Kunna vi 

 väl hoppas att en tilltagande bildning skall betydligen förminska den- 

 na och dylika böjelser. — Hos oss har sedan äldre tider qvarstått 



Svenska Foglarna I 



det bruket, att den första Lärka, som om våren sköts i trakten 

 af Stockholm och upplemnades ti i 1 Kongl. Slottet, blef betald med 

 en dukat. Men det är med stor tillfredsställelse som man, under 

 innevarande vår, 1859, sett i tidningarna kungöras, att detta pris 

 väl i år blifvit utbetaldt, men för sista gången; och att således 

 denna sanction af ett orimligt bruk nu upphört 



Lärkans sång är lifligast under fortplantningstiden, som räcker 

 ända till långt efter midsommar. Hon lägger nämligen åtminstone 

 två kullar om året, men ganska många par förlora sina ägg eller 

 ungar genom rofdjur eller inträffande olycksfall och måste börja 

 ånyo. Derefter blir sången, under den hetaste årstiden, mindre 

 omväxlande och upphör i slutet af Augusti. Någon tid därefter 

 börja Lärkorna mer och mer att slå sig tillsamman i spridda floc- 

 kar, som senare om hösten draga omkring på fälten, och vid vin- 

 terns början flytta de småningom bort. Af alla våra flyttfoglar är 

 Lärkan den som dröjer kortaste tiden på sin vinterresa. Från 

 Skånska slättbygden är hon månget år endast borta 6 veckors tid, 

 från medlet af December till Januari månads slut; men oftast plä- 

 ga de dock flytta bort före December och återkomma i Mars, 

 hvilket äfven är det vanliga i mellersta Sverige. De aflägsna sig 

 ej långt, ty i södra Europa, såsom Italien, Grekland och södra 

 Frankrike, stanna de allmänt qvar. Några få sägas qvarstanna 

 redan i Tyskland. 



Lärkans egentliga gräns mot norr synes infalla där åkerbru- 

 ket upphör, eller, i låglandet, ungefär vid polcirkeln. Hon finnes 

 tämligen reguliert vid Öfvertorneå och skall, enl. Nilsson, i Norrige 

 finnas till Ranenfjorden; hvilka båda ställen ligga något norr om 

 66° lat. Exemplar träffas väl ej sällan, och torde äfven fortplan- 

 ta sig vida längre opp, på de ställen där något åkerbruk finnes 



32 



