126 



TÄTTINGAR. 



såsom viu Karesuando (öfver 68°), Juckasjärvi, Gellivare och 

 Qvickjock, samt (enl. Malm) i trakten af Tromsöe i Norrige (69|°); 

 dock torde de väl knappt på något af dessa ställen förekomma 

 reguliert och årligen; åtminstone är detta händelsen vid Karesu- 

 ando (enl. Lsestadius) och vid Qvickjock (Löwenhjelm). Till des- 

 sa ställen inom Lappland kommer Lärkan ej förr än i Maj. Till 

 och med ända upp i Ost-Finmarken skall Lärkan någongång fin- 

 nas och häcka. Sommerfelt hade där fått ett bo med ägg och 

 sjelf. hört henne sjunga år 1851, men ej sedan. Ejheller anför 

 han något Lappskt namn för Lärkan, ehuru Lapparna eljest hafva 

 namn på alla där förekommande foglar, äfven helt oansenliga, fö- 

 ga sjungande arter. — I Riksmusei samling finnes en hanne, (san- 

 nolikt en årsunge) med fullständig, nyss erhållen vinterdrägt, skju- 

 ten af Malm vid Utsjocki (nära 70°) d. 15 October 1841. Lär- 

 kan plägar annars ej häcka i Enare lappmark och lemnar de 

 nordligaste ställen hon bebor, t. o. m. trakten af Haparanda, re- 

 dan i September. i 



Från dessa nordliga trakter finnes Lärkan och fortplantar sig 

 i hela Europa, men lärer dock blott till ringa antal dröja öfver 

 sommaren i Medelhavsländerna (Spanien, Italien, Sicilien) och skall 

 då ej finnas i Grekland. Däremot blir hon om vintern högst ym- 

 nig därstädes, och drager omkring flockvis, utan att sjunga. Den- 

 na Lärkas sång var alltså obekant för de gamla Grekerna; men 

 Aristoteles skiljer dock noga mellan denna, söm där blott lefver 

 flockvis, och tofslärkan, som lefver ensam. Hon skall då äfven i 

 betydlig mängd besöka norra Afrika, såväl Egypten som Algiriet. 

 I Asien finnes hon genom hela Siberten till Ochotzka hafvet, åt- 

 minstone till 62 å 63° lat. (Midd.), samt på Kamtschatka (enl. 

 Steller, hos Pallas). Det synes dock sannolikt att dessa sistnämn- 



da kunna vara af samma sort med dem på Japan, hvilka utgöra 

 en närslägtad, men något skild art, hvilken Steller, på sin tid och 

 utan tillfälle till jämförelse, ej kunde anse skild. Asiens Lärkor 

 öfvervintra i Persien och mellersta Asien, samt i Nepal; men ej 

 nedåt Indien, hvarest de ersättas af en nära liknande, men mindre 

 väl sjungande art (A. gulgula Frkl.). Pallas uppgifver att Lärkan 

 i Dauurien sjunger bättre än annorstädes. 



Synon. Alauda arvensis Linn. — Nilss. Fn. 432; — Bonap. 

 Consp. 245. — Al. caelipeta Pall. Zoogr. 524. — Al. dulcivox 

 Hodgs. (från Nepal). 



88, Trädlarkan (Alauda arborea) Pl. VIII fig. 2; — 

 Stjerten föga klufven, kortare; yttersta pennan, mot ändan, utåt 

 grå; de tre (eller två) följande rent svarta med en liten trekan- 

 tig, hvit fläck midt i spetsen. — Vinglängd 95—90 mm. Kropps- 

 färgen nära lik den förras, men handtäckfjädrarna äro svarta, i 

 spetsen hvita. Hufvudets fjädrar bilda en något tydligare tofs. 

 — Näbb och fötter bleka, såsom hos den förra. Stjerten vida 

 kortare än från vingleden till armpennornas spets; han håller föga 

 mera än halfva vinglängden. — Ungarna likna Sånglärkans, men 

 igenkännas lätt på stjertfjädrarnes färg. 



Från sina öfriga samslägtingar afviker Trädlärkan däruti, att 

 hon helst uppehåller sig i skog och ofta sitter i träd; men hon 

 vistas dock mest på marken, bland träden, och springer där såsom 

 andra lärkor på slätten samt bygger äfven där. Det är dock ej 

 den täta, egentliga skogsbygden, som hon älskar, utan mera de 

 mindre skogar och lundar, isynnerhet af barrträd, som ligga blan- 

 dade med öppna fält. Under flyttningstiderna, i Mars— April och 

 i September— October ses hon årligen på slättbygderna och uppe- 

 håller sig där en kortare tid. Hon sjunger ofta sittande i en träd- 



