6LAGTET ALAUDA. 



topp, och ännu oftare under en flykt, som i mindre skala liknar 

 sånglärkans, men som börjar och slutar i en trädtopp; på båda 

 sätten låter hon höra sig lika mycket om natten som om dagen. 

 Sjelfva sången är tämligen svag och ej på långt när så rask och 

 liflig eller så länge uthållande som Sånglärkans, men den är mild 

 och högst behaglig, och tonerna äro rena, ofta, flöjtlika samt hvar 

 för sig välljudande. Detta gäller äfven om hennes vanliga lockton, 

 som hon nästan alltid låter höra under flykten och hvarpå man 

 snart märker hennes närvaro. 



Trädlärkan tyckes ej gå långt mot norr. Hon förekommer 

 ännu mot Gefle (nära 61°) men synes ej hafva blifvit funnen nord- 

 ligare. Hon häckar här och där i hela Upland och i parkerna 

 omkring Stockholm, samt i Carlstadstrakten, äfvenså i sydvestra 

 delen af Finland, men ej ända opp till Kuopio. Därifrån förekom- 

 mer hon till och med i nordöstra hälften af Skåne, samt vidare 

 här och där ända ned till Medelhafvet. Dock skall hon ej häcka 

 i Grekland, men väl i Rumelien ; (uti Italien, Sicilien m. m., san- 

 nolikt blott pa bergshöjderna.) Österut blir hon redan sällsynt i 

 europeiska Ryssland och tyckes aldeles ej vara funnen i hela Asi- 

 en, annat än i det s. k. Mindre Asien, dit hon torde komma från 

 den norr därifrån belägna delen af Europa, samt på Libanon (enl. 

 Gloger). — Hon öfvervintrar i södra Europa och i Afrikas norra 

 kustländer. Hon tyckes alltså vara en af de foglar som nästan 

 uteslutande tillhöra Europa. Mindre Asien och norra Afrika, där 

 Trädlärkan finnes om vintern, kunna, i zoologiskt hänseende, sam- 

 manräknas med Europa. 



Synqn. Alauda arborea Linn. — Nilss. Fn. 440. — Gloger 

 Handb. 275. — Bonap. Consp. 245 (cit. Pallasii falsa). — Gen. 

 C o rys R.bach. 



127 



89. Sandlärkan (Alauda' al pestris) Pl. VIII fig. 3; — 

 rödgrå; ögonbrynen och öfre delen af strupen ljusgula, ett band 

 under ögat och en stor tvärfläck öfver strupen svarta. — Vinglängd, 

 c? 110, £ 100 mm. Näbb och fötter svartaktiga. I sommardrägten är 

 pannan främst blekgul, därefter bredt svartaktig, med något längre, 

 svarta fjädrar åt sidorna, hvilka hos hannen kunna bilda en liten 

 tofs bakom hvardera ögat. Blott ryggen är svagt mörkfläckig. 

 Stjerten är ganska föga klufven, något längre än från vingleden 

 till de yttre armpennornas spets; de två mellersta pennorna grå; 

 de öfriga rent svarta; den yttersta i yttre fanet hvit; den andra 

 med en smal, hvit kant utåt. — I vinterdrägten blir pannans gula 

 och svarta färg nästan dold af de gråaktiga fjäderkanterna. — 

 Ungarne i första drägten äro ofvan svartaktige med en smutshvit, 

 trekantig fläck i spetsen af hvarje fjäder; kroppen under hvit; stru- 

 pen grå, svartblandad, öfverst gulaktig. Stjerten någorlunda så- 

 som de äldres; näbb och fötter gråaktiga. 



Sandlärkan är en högnordisk fogel. som till vistelseort och 

 lefnadssätt har mycken likhet med Snösparfven. Hon går dock ej 

 så långt mot norr, ty hon är ej känd från Spetsbergen. Af Skan- 

 dinavien bebor hon Finmarken, där hon är tämligen allmän längsåt 

 kusten öster om Nordcap, samt en och annan fjäldtrakt, såsom 

 berget Walli vid Qvickjock, där hon blifvit sedd under fortplant- 

 ningstiden (Löwenhjelm, Vet. Ac. H. 1843, 395) och hvarifrån 

 Riksmuseum äger en flygfärdig unge, tagen i boet d. 3 Juli 1852. 

 Utom Skandinavien finnes hon långsät Ishafvets kust i hela norra 

 Asien, men dock ej på dess aldra nordligaste udde, som öfversti- 

 ger 75° lat.; samt i Nordamerika. — På mellersta Asiens högre 

 berg: Altai. Caucasus och i Persien, bo några, föga afvikande ar- 

 ter. — Från sitt nordliga hemvist afflyttar Sandlärkan familjevis 

 i slutet af Augusti då höstruggningen föregått, och drar sig små- 



