128 



TÄTTINGAR é 



ningom mot söder, så att horn om vintern inträffar i södra Sverige 

 samt i Tyskland, tillhopa med Snösparfvarna, och ofta i flock till- 

 sammans med dem, men alltid blott i ringare antal. Hon är en 

 af dessa snöfoglar, som aldrig komma långt åt söder. De som 

 träffats om vintern i norra Arabien äro af den sydligare racen 

 eller arten, från Persien (A. bilopha Temm ; rättare A. dilopha). 

 Liksom Snösparfven återvänder, hon tidigt mot norr, och i Maj 

 infinner hon sig i granskapet af sitt hem, där hon strax, eller i 

 Juni, bygger på något sumpiga ställen. Till fortplantning, föda 

 och lefnadssätt i allmänhet liknar hon ganska nära Sånglärkan, 

 men hennes sång skall vara föga utmärkt och blott genom de 

 drillande tonerna hafva någon likhet med dennas. Boet är gan- 

 ska enkelt, hopsatt blott af grässtrån; äggen, 4 — 5, gulgrå med 

 gråblå och bruna fläckar, vanligast tätt stående omkring den stör- 

 re ändan, — Hon sjunger aels sittande, dels uppstigande i luften 

 såsom andra Lärkor; trycker sig såsom dessa och låter, då hon 

 flyger opp, höra en klagande lockton. Man har uppgifvit att hon 

 helst uppehåller sig på sandiga trakter, hvaraf hon i Finmarken 

 skulle kallas Sandlärka, och att hon till och med under flytt- 

 ningen och under vintern iakttager detsamma: att heldre söka 

 sand- än lerjordstrakterna. Detta har blifvit anmärkt först i Nord- 

 amerika, sedan i Tyskland och slutligen hos oss (Nilss. Fn.). 

 Men att hon äfven slår ned på lerjord, synes af Löwenhjelms iakt- 

 tagelser i Vet. Ac. Öfv. 1859, sid, 393. Det kan således hafva 

 varit något helt annat än den sandiga marken som bestämt hen- 

 nes vistelse på de ställen där hon blifvit sedd. 



Inom Skandinaviens gränser var denna Lärka ej känd förr 

 än år 1837, då Mag. S. Loven i Augusti månad besökte östra 

 Finmarken och där träffade henne aldeles ej sällsynt (se Vet. Ac. 

 Handk 1840, p. 41)* — Sedan har hon flera gånger blifvit fun- 



nen, både i samma trakt och i några andra delar af norra Skan- 

 dinavien, samt ännu oftare om vintern i det sydliga Sverige, och 

 mera sällan i Danmark. Emellertid kan man ej häraf draga den 

 slutsatsen, att hon först i sednare tider kommit till Finmarken och 

 Lappland från östligare trakter. Tvärtom finnas tämligen tydliga 

 bevis för motsatsen; ty redan Klein hade på 1740 till 60:talet fått 

 2:ne exemplar, hvaraf det ena blifvit fördt med ett fartyg från * 

 Norrige till Danzig; det andra var fångadt i Preussen. Vid sam- 

 ma tid blef hon afbildad af Frisch, efter ett exemplar från Tysk- 

 land, hvarest hon sedan oftare förekommit. Emedan fogeln först 

 blef bekant uti Nordamerika, genom Gatesby, så trodde. Klein 

 sina båda exemplar vara därifrån, storm drifna till Europa; men 

 sedan man genom Pallas fick veta att samma art fanns allmänt i 

 Siberien, så antog man, att de europeiska exemplaren voro komna 

 därifrån på sin vinterflyttning. Emellertid är detta tämligen osan- 

 nolikt och man kan nu, med skälig visshet påstå, att åtminstone 

 det i Norrige funna exemplaret var från Finmarken. Att fogeln 

 förut undgått uppmärksamheten hos oss, är ganska lätt begripligt: 

 ty dels visar han sig blott sällan, här och där, och detta endast 

 om vintern, då ornithologerne oftast pläga vistas hemma; dels har 

 fångsten af småfoglar aldrig varit mycket idkad hos oss; dels, och 

 isynnerhet, var fogelkännares antal i hela Skandinavien, blott för 

 ett par årtionden tillbaka, så ringa, att ganska mycket måste gå 

 deras kännedom förbi. Först sedan Nilsson år 1824, utgaf sin 

 Fogelfauna, kunde denna kännedom allmännare spridas, och först 

 många år derefter, sedan flere ynglingar, som ägde fallenhet för 

 detta studium, blifvit spridde öfver landet och lärt känna de van- 

 ligen förekommande foglarna> kunde dessa mindre märkbara, säll- 

 syntare arterna, börja att bli bemärkta. Mången Alauda alpestris 

 kan således hafva blifvit skjuten i Sverige och stekt eller bortkastad, 



