130 



TÄTTINGAR, ANDRA SERIEN- 



Vinglängd c:a 150 mm. Näbben, från pannans fjädrar, hos d 

 vanligen 53, hos 2 46 mm.; varierar dock betydligen, och plägar 

 vara mycket längre på exemplar från mellersta Europa. — Ungen 

 i nästdrägt är till färgen alldeles lik de äldre men näbben är be- 

 tydligt kortare; på nära flygfärdiga ungar blott 25 till 30 mm. 

 från pannans fjädrar. Han tillväxer dock ganska hastigt. 



Denne, genom sin ovanliga hufvudprydnad, sin långa näbb, 

 sin egna färgteckning, sitt läte m. m* högst utmärkte fogel före- 

 kommer hos oss ganska sparsamt. Han bebor den glesare, af 

 stora träd och buskar blandade skogen, helst löfskog, i grannska- 

 pet af öppna fält och omväxlande med kärr och sumpmark. I 

 Skåne och i Danmark förekommer han på många dylika ställen, 

 men ingenstädes i större antal. Dessutom har han synts mig vara 

 ganska ombytlig och ej vistas många år å rad i samma trakter. 

 På Oland skall han oftare förekomma i norra trakten; men på 

 Gottland blott .sällan. Han tyckes ej finnas långt mot norr. I 

 Södermanland och på Mörkö förekommer han med säkerhet. Riks- 

 museum äger 2:ne nära flygfärdiga ungar, tagna ur boet i Söder- 

 menland i trakten af Trosa, en den 4 Juli 1835 och en i Juni 

 1838. Vid Stockholm äro enstaka exemplar ett par gånger sedda 

 och skjutna; äfvenså i Upsalatrakten och vid Westerås, men det 

 är mig obekant att fogeln där fortplantar sig. Norr om Svealand 

 skall han äfven någon gång vara sedd och i Finmarken hafva nå- 

 gra förekommit. Ett exemplar blef skjutet vid Alten af Hr Tho- 

 mas år 1836, och sednare 2:ne, vid olika tider, i 0stfinmarken, 

 enl. Hrr Nordvi och Sommerfelt. Men dessa exemplar kunna blott 

 anses såsom enstaka, dit förvillade, då mälaretrakten, eller unge- 

 fär 60° latitud, tillsvidare torde vara att antaga såsom Härfogelns 

 egentliga norra gräns i Sverige. I Norrige skall han enl. Nilsson 

 förekomma i Grefskaperna (mellan 59 och 60°). — Utom Skan- 



dinavien finnes han i hela det sydliga Europa; mindre allmän, så- 

 som hos oss, i vestra hälften, men mycket allmännare i den östra, 

 såsom i Ungern och södra Ryssland: här både i Stepperna och 

 på odlade ställen (Nordm). I norra hälften af Ryssland och i 

 Finland finner jag honom däremot ej antecknad. Af Asien bebor 

 han vestra hälften, till Jenisei eller Dauurien (med Persien?) och 

 bergländerna norr om Indien samt t. o. m. i Bengalen, hvarest han 

 är allmän och efter som det vill synas stannar qvar öfver somma- 

 ren. Sjelf såg jag honom år 1828, så sent som d. 20 April, nära 

 Calcutta* Likaså skall han förekomma på Japan. — Härfogeln är 

 regulier flyttfogel. Sedan han i September lemnat de nordligare 

 länderna blir han i samma månad högst ymnig i södra Europa 

 (Grekland, Italien, Sicilien, Andalusien) hvarest ett vida mindre 

 antal bygga. Några få stanna qvar öfver vintern där, samt t. o» 

 m. i södra England, men de fleste draga öfver till Afrika (Egyp- 

 ten, Algierien m. im) dit de anlända i Oktober för att stanna öf- 

 ver vintern. De återvända till södra Europa i Mars, April. Till 

 Sverige komma de något sednare, omkring d. 1 Maj. Söder om 

 norra Afrikas öknar förekommer åter en form (U. senegalensis 

 Sv.) som blott tyckes vara en något starkare färgad varietet af 

 samma art, och en dylik finnes i södra Indien samt på Ceylon. 



Härfogeln vistas mest på marken, där han dels spatserar gra- 

 vitetiskt, såsom Staren eller Kajan, dels springer fort såsom Lär- 

 korna. Han är ganska skygg och sätter sig alltid i träd då han 

 uppskrämmes. Det berättas, att han, öfverraskad af en roffogel 

 eller skrämd af en kråka eller annan större fogel som oförmodadt 

 kommit så nära, att han ej kan flyga undan, söker dölja sig ge- 

 nom att trycka sig tätt intill marken med utbredda vingar och. 

 stjert samt rätt uppstående näbb, hvilket erinrar om Lärkornas och 

 hönsens sed att vid fara «trycka sig« till marken, ehuru de göra 



